ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
Іменем України

08 квітня 2025 року
м. Харків
справа № 638/19423/23
провадження № 22-ц/818/1615/25
Харківський апеляційний суд у складі:
Головуючого: Маміної О.В.
суддів: Пилипчук Н.П., Тичкової О.Ю.,
за участю секретаря: Сізонової О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 — ОСОБА_3 на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 02 грудня 2024 року, постановлене під головуванням судді Щепіхіної В.В., -
в с т а н о в и в :
У грудні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу.
Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 02 грудня 2024 року позов задоволено. Розірвано шлюб між ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрований 24 травня 2016 року Фрунзенським районним у м. Харкові відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області, актовий запис № 141. Після розірвання шлюбу прізвище відповідача залишити без змін. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати, пов`язані зі сплатою судового збору, в розмірі 858 грн. 88 коп.
В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 — ОСОБА_3 просить скасувати рішення суду першої інстанції.
Посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права; зазначає, що суд першої інстанції не врахував усі обставини справи, обмежив відповідача у праві бути почутим судом. Також зазначає, що суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог та не обґрунтував підстави стягнення з відповідача судових витрат, про які позивач не просив.
Перевіряючи законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції, відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що фактичні взаємовідносини, які склалися між подружжям вказують на те, що їх подальше сімейне життя і збереження сім`ї є неможливим. Також судом першої інстанції вирішене питання про розподіл судових витрат.
Такі висновки суду першої інстанції відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.
Судом встановлено, що 24 травня 2016 року між ОСОБА_1 до ОСОБА_2 було укладено шлюб Фрунзенським районним у м. Харкові відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції зроблений відповідний актовий запис № 141. Після реєстрації шлюбу прізвище відповідача не змінювалось.
Сторони мають малолітню дитину – ОСОБА_4 ,  ІНФОРМАЦІЯ_3 ., що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1  (а.с.05).
Як на підставу позовних вимог, позивач посилалась на те, що 24.05.2016 року позивач з відповідачкою уклали шлюб. Сторони мають сина – ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . Позивач зазначає, що з початком війни в Україні та оголошенням воєнного стану, стосунки між позивачем та відповідачем погіршились, що призвело до фактичного припинення шлюбних відносин. Кожен з подружжя має діаметрально протилежні погляди на шлюб та сім`ю. Підтримувати сімейні стосунки вкрай важко, на даний час сторони спільно не проживають, між ними відсутнє взаєморозуміння, має місце розходження поглядів на сімейні відносини та сімейні обов`язки. Позивач вважає збереження сім`ї неможливим, між подружжям втрачено фізичні та духовні зв`язки, внаслідок чого спільне життя і збереження шлюбу стало суперечити його інтересам. Крім того позивач зазначає, що спору щодо розподілу майна між сторонами немає. Спору щодо місця проживання дитини між сторонами немає. Спору щодо утримання дитини між сторонами немає.
Так, відповідно до ст. 51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї.
Відповідно до ч. 1 ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.
Частинами 3, 4 статті 56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом.
У відповідності до ч. 2 ст. 104, ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання, у тому числі за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 СК України.
За змістом ч. 3 ст. 109 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі чоловіка та дружини і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їхніх дітей.
Відповідно до ч. 1 ст. 110, ст. 112 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.
Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей.
Таким чином, шлюб має добровільний характер та ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка і припиняється внаслідок його розірвання, що засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків і позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Незгода лише будь-кого зі сторін продовжувати шлюбні стосунки є підставою для визнання її права вимагати розірвання шлюбу.
У позовній заяві позивач зазначає, що підставою для розірвання шлюбу є ті обставини, що сторони не підтримують шлюбних відносин, проживають окремо, спільного господарства не ведуть, шлюб існує формально, отже позивач вважає, що сім`я розпалась та збереженню не підлягає.
Судом першої інстанції надавався строк для примирення сторін – 6 місяців. Протягом зазначеного строку примирення не настало.
Встановивши, що позивач не має наміру продовжувати подальші шлюбні відносини, збереження шлюбу суперечить інтересам позивача, а також враховуючи конституційне право особи на шлюб за вільною згодою, суд дійшов правильного висновку про неможливість збереження шлюбу та наявність підстав для задоволення позову про розірвання шлюбу.
Таким чином висновок суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позову, - відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи.
Згідно ст. ст. 12, 80 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.
Доказів, які б свідчили про фактичне збереження шлюбних відносин та неправильність висновків суду щодо наявності підстав для розірвання шлюбу відповідачем суду не надано.
Доводи апелянта про те, що суд першої інстанції безпідставно вийшов за межі позовних вимог та стягнув з відповідачки судовий збір, коли позивач таких вимог не заявляв колегією суддів не приймається до уваги, оскільки судовий збір стягується з відповідача на користь позивача у разі задоволення позову, відповідно до вимог ЦПК, та не є предметом позовних вимог.
Рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням вимог матеріального та процесуального права.
Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та на їх правильність не впливають.
Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України суд, -
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу представника   ОСОБА_2 —  ОСОБА_3  – залишити без задоволення.
Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 02 грудня 2024 року – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий:                                                                 О.В. Маміна

Судді:                                                                  Н.П. Пилипчук

                                                                                       О.Ю. Тичкова

Повний текст судового рішення виготовлено 08.04.2025 року