ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Номер провадження 22-ц/821/572/25 Справа № 705/2334/23 Категорія: 301030000  Головуючий по 1 інстанції Піньковський Р.В. Доповідач в апеляційній інстанції Гончар Н.І.   	  	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 травня 2025 року                                                                                   м. Черкаси   

Черкаський апеляційний суд у складі колегії суддів: 

Гончар Н.І., Василенко Л.І., Фетісової Т.Л. 

секретар Івануса А.Д.

учасники справи: 

позивач за первісним позовом (відповідач за зустрічним позовом) - ОСОБА_1 ;
представник ОСОБА_1 - адвокат Верещак Павло Миколайович;
відповідач за первісним позовом (позивач за зустрічним позовом) - ОСОБА_2 ;
представник ОСОБА_2 - адвокат Трепак Олександр Іванович;
відповідач за первісним позовом - ОСОБА_3 ;
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - приватний нотаріус Уманського районного нотаріального округу Марченко Наталія Миколаївна

особа, що подала апеляційну скаргу: представник ОСОБА_2 – адвокат Трепак Олександр Іванович

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 – адвоката Трепака Олександра Івановича на рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 24 жовтня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - приватний нотаріус Уманського районного нотаріального округу Марченко Наталія Миколаївна про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю, визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину, визнання недійсними договорів дарування житлового будинку та земельної ділянки, витребування частки майна та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна спільним майном подружжя, визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за законом, 

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - приватний нотаріус Уманського районного нотаріального округу Марченко Н.М. про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу та визнання права власності на нерухоме майно.
01 червня 2023 року ОСОБА_1 подав до суду заяву про уточнення та доповнення позовних вимог, в якій просив залучити до участі у справі співвідповідача ОСОБА_3 .
Ухвалою Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 06 червня 2023 року залучено до участі у справі в якості співвідповідача ОСОБА_3 
21 серпня 2023 року та 29 січня 2024 року позивачем подано до суду заяву про зміну та уточнення позовних вимог, в якій він просив:
Встановити факт спільного сумісного проживання як чоловіка та дружини однією сім`єю ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , що померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , які проживали однією сім`єю, як жінка та чоловік без реєстрації шлюбу в період часу з 01 січня 2004 року до 10 листопада 2021 року за адресами АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 .
Визнати спільною сумісною власністю майно, яке придбано за час спільного сумісного проживання чоловіка та дружини без реєстрації шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , а саме житловий будинок та земельну ділянку по АДРЕСА_2 . 
Визнати недійсними свідоцтва про право на спадщину № 778 та № 780 від 12 травня 2023 року, що видані приватним нотаріусом Уманського районного нотаріального округу Черкаської області Марченко Н.М. на ім`я ОСОБА_2 .
Визнати недійсними договори дарування житлового будинку та земельної ділянки, що укладені 22 травня 2023 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 та посвідчені приватним нотаріусом Уманського районного нотаріального округу Марченко Н.М. та привести сторони у попередній стан.
Витребувати у ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 частину будинку та земельної ділянки. 
Судові витрати покласти на відповідачів.
В обґрунтування позовних вимог вказано, що ОСОБА_1 в 1986 році познайомився з ОСОБА_4 та з 02 листопада 1986 року їхні відносини стали носити характер подружніх. Перші декілька років сторони проживали в с. Ладижинка, а з січня 1988 року по липень 2011 року в АДРЕСА_1 . За вказаною адресою позивач зареєстрований і по даний час. ОСОБА_4 теж була зареєстрована за зазначеною адресою до 27 жовтня 2015 року. Також разом з ними проживав батько ОСОБА_4 – ОСОБА_5 до 11 серпня 1992 року.
В 2011 році за спільні кошти придбано будинок за адресою АДРЕСА_2 . 06 липня 2011 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_4 був укладений договір купівлі-продажу вказаного житлового будинку, посвідчений державним нотаріусом Уманської міської державної нотаріальної контори та зареєстрований в реєстрі за № 3.
Право власності на вказаний будинок зареєстровано на ОСОБА_4 . Позивач вважає, що оскільки він з ОСОБА_4 до 10 листопада 2021 року проживав однією сім`єю, вів спільне господарство, був пов`язаний спільним побутом та мав спільний бюджет, тому набуте за час такого проживання майно належить сторонам на праві спільної сумісної власності і позивач має право на ідеальну частку такого майна, яке придбано в шлюбі.
Враховуючи, що з переходом права власності на житловий будинок, до нового власника переходить на відповідних підставах і земельна ділянка, на якій знаходиться будинок, тому позивач вважає що має право власності на частину спірної земельної ділянки за адресою АДРЕСА_2 .
Оскільки ОСОБА_1 та ОСОБА_4 35 років проживали разом як чоловік та дружина однією сім`єю в період з 1988 року по 10 листопада 2021 року але не перебували в шлюбі між собою тому цей факт підлягає встановленню судом. 
Після смерті ОСОБА_4 , ОСОБА_1 звернувся з заявою про прийняття спадщини до приватного нотаріуса Імбері Я.С.
Також заяву про прийняття спадщини до нотаріальної контори подала сестра його покійної дружини – ОСОБА_2 , яка намагається позбавити позивача його законного права на нерухоме майно після смерті його дружини ОСОБА_4 .
22 травня 2023 року ОСОБА_2  отримала свідоцтва на право на спадщину № 778, 780 на майно, що належало на праві власності покійній дружині позивача та в цей же день подарувала будинок та земельну ділянку за адресою    АДРЕСА_2 своєму синові ОСОБА_3 .
На даний час власником спірного майна, право власності на яке було зареєстровано за його покійною дружиною ОСОБА_4 являється ОСОБА_3 , якому воно було подаровано ОСОБА_2 22 травня 2023 року згідно договору дарування.
Позивач вважає, що свідоцтва про право на спадщину, що були видані ОСОБА_2 повинні бути визнані недійсними, оскільки їх видано без належних правових підстав. Приватним нотаріусом Марченко Н.М. при їх видачі не було взято до уваги, що спадкове майно, яке зареєстровано за ОСОБА_4 є об`єктом права спільної сумісної власності, що вказано ОСОБА_1 у поданій ним 18 лютого 2022 року заяві про прийняття спадщини, як чоловіка, що проживав однією сім`єю з ОСОБА_4 але не перебував у шлюбі. Після смерті співмешканця, відкрилася спадщина тільки на частину майна, яке належало спадкодавцю ОСОБА_4 особисто, а частка ОСОБА_1 у нерухомому майні, яке є спільним сумісним майном, не входить до складу спадщини. 
Враховуючи вищевикладене, позивач вважає, що договори дарування будинку та земельної ділянки, укладені між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з порушенням належного права позивача на частину подарованого нерухомого майна у праві спільної сумісної власності такого майна, тому необхідно витребувати у ОСОБА_3 у власність ОСОБА_1 з чужого незаконного володіння по частині будинку та земельної ділянки.
ОСОБА_2 звернулася до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_7 про визнання майна спільним сумісним майном, визнання права власності на майно в порядку спадкування, в якому просила суд визнати спільним майном подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_4 автомобіль марки HYUNDAI TUCSON, 2007 року випуску д.н.з. НОМЕР_1 та квартиру АДРЕСА_3 .
Визнати за ОСОБА_2 в порядку спадкування за законом право власності на частку вищевказаного автомобіля та квартири. Судові витрати, понесені ОСОБА_2 під час розгляду справи стягнути з ОСОБА_8 на її користь. 
В обгрунтування позовних вимог вказано, що ОСОБА_1 та ОСОБА_4 в період проживання однією сім`єю (за твердженням ОСОБА_1 ) в 2007 році було придбано автомобіль HYUNDAI TUCSON, 2007 року випуску д.н.з. НОМЕР_1 , який зареєстровано на ОСОБА_1 . Також в 2015 році на ім`я ОСОБА_1 була придбана квартира АДРЕСА_3 .
Приймаючи до уваги твердження ОСОБА_1 , про те, що він з 1986 року по 10 листопада 2021 року проживав однією сім`єю з ОСОБА_4 , тому вищевказана квартира та автомобіль мають бути визнані спільним сумісним майном ОСОБА_1 та ОСОБА_4 в рівних частках по частині за кожним. Вказані частки майна також входять до складу спадщини, що залишилася після смерті ОСОБА_4 . ОСОБА_2 не змогла отримати свідоцтва про право власності в порядку спадкування за зазначене майно, оскільки ОСОБА_1 приховав наявність цього майна, тому позивач за зустрічним позовом має право на визнання права власності в порядку спадкування на частину квартири та частину автомобіля, титульним власником яких зазначено ОСОБА_1 .
Рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 24 жовтня 2024 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.
Визнано встановленим факт про те, що ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 проживали однією сім`єю, як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу з 01 січня 2004 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Визнано спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_4 майно, придбане за час спільного проживання чоловіка та дружини без реєстрації шлюбу: житловий будинок та земельну ділянку з цільовим призначенням для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, що розташовані за адресою АДРЕСА_2 .
Витребувати у ОСОБА_3 у власність ОСОБА_1 частину житлового будинку та частину земельної ділянки, що розташовані за адресою АДРЕСА_2 .
В задоволенні інших позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.
Зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено частково.
Визнано за ОСОБА_2 в порядку спадкування за законом право власності на частину квартири АДРЕСА_3 .
В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
Стягнуто солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь держави судовий збір в розмірі 4 497 грн.
Рішення суду першої інстанції обґрунтовано тим, що факт проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_4 однією сім`єю, як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу з 01 січня 2004 року по 10 листопада 2021 року підтверджений як показами свідків так і поясненнями сторін у справі, оскільки їм були притаманні як подружжю взаємні права та обов`язки, спільний бюджет, ведення спільного господарства. Суд врахував, що позов в цій частині породжує юридичні наслідки для позивача у виді права на спадкування, а встановлення такого факту в позасудовому порядку неможливе.
Встановивши, що будинок та земельна ділянка, яка є предметом спору за первісними вимогами та квартира, яка є предметом спору за зустрічними вимогами придбані сторонами в період спільного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_4 однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд визнав вказані об`єкти нерухомості спільним сумісним майном. Оскільки позивач за зустрічним позовом є єдиним спадкоємцем після смерті ОСОБА_4 за нею визнано право власності в порядку спадкування за законом на частку квартири АДРЕСА_3 , яка була визнана спільним майном подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_4 .
Відмовляючи в задоволенні первісних позовних вимог ОСОБА_1 про визнання недійсними свідоцтв про право на спадщину № 778 та № 780 від 12 травня 2023 року та договорів дарування житлового будинку та земельної ділянки, що укладені 22 травня 2023 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 суд обґрунтував свій висновок тим, що обраний позивачем спосіб захисту в цій частині не призведе до поновлення його порушених прав. Разом з тим, вимоги про витребування майна від ОСОБА_7 визнані судом такими, що підлягають до задоволення у відповідності до положень ст. 388 ЦК України, оскільки вказане майно вибуло з володіння ОСОБА_1 не з його волі, що призвело до порушення його прав як власника майна. 
Відмовляючи в задоволенні зустрічної позовної вимоги про визнання транспортного засобу HYUNDAI TUCSON, 2007 року випуску д.н.з. НОМЕР_1 спільним майном подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , суд обґрунтовував свої висновки тим, що позивачем за зустрічним позовом ОСОБА_2 не підтверджено належними та допустимими доказами, що спірний транспортний засіб є спільним сумісним майном подружжя. Відмовляючи в задоволенні вимоги про визнання за ОСОБА_2 в порядку спадкування за законом права власності на частку транспортного засобу, суд вказав, що така вимога не є ефективним способом захисту порушеного права, оскільки ОСОБА_2 , як єдиний спадкоємець, який прийняв спадщину після смерті ОСОБА_4 , без згоди якої відчужено автомобіль, має право на грошову компенсацію вартості частки в майні в зв`язку з відчуженням такого майна третій особі.
В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 – адвокат Трепак О.І. просить скасувати рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 24 жовтня 2024 року в частині встановлення факту, що ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 проживали однією сім`єю як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу з 01 січня 2004 року до 10 листопада 2021 року та відмовити ОСОБА_1 в задоволенні позовних вимог в цій частині. В разі залишення без змін рішення суду в частині встановлення факту проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_4 однією сім`єю, як чоловіка та жінка без реєстрації шлюбу скасувати рішення суду в частині відмови ОСОБА_2 у задоволенні позовних вимог про визнання спільним сумісним майном подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_4 автомобіля марки HYUNDAI TUCSON, 2007 року випуску та визнання за ОСОБА_2 в порядку спадкування права власності на частину вказаного автомобіля та ухвали постанову, якою задовольнити зустрічні позовні вимоги в цій частині.
В іншій частині рішення суду не оскаржується.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що задовольняючи позовні вимоги в частині встановлення факту проживання однією сім`єю як чоловіка та дружини, суд дійшов необґрунтованого висновку та не врахував, що покази свідків не доводять факту сумісного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_4 як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу і не свідчать про ведення ними спільного господарства та бюджету, придбання майна в інтересах сім`ї та наявність між ними подружніх взаємних прав та обов`язків. Крім того, матеріали справи не містять інших доказів, які б вказували на наявність встановлених між сторонами відносин, притаманних подружжю, навпаки із встановлених обставин вбачається, що сторони проживали як співмешканці, тобто проживали разом в одному приміщенні, при цьому не були чоловіком та жінкою в розумінні закону. Скаржниця вважає, що ОСОБА_1 не доведено вимоги в цій частині позову, тому в їх задоволенні необхідно відмовити.
Крім того, зазначає, що суд першої інстанції дійшов необґрунтованого висновку в частині відмови вимоги зустрічної позовної заяви про визнання автомобіля спільним сумісним майном подружжя та визнання за ОСОБА_2 в порядку спадкування за законом права власності на частину автомобіля. Якщо апеляційний суд дійде висновку про залишення без змін рішення суду першої інстанції про встановлення факту проживання сторін як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу, тоді автомобіль необхідно визнати спільним майном подружжя та визнати за позивачем за зустрічним позовом право власності в порядку спадкування за законом на його частку, оскільки він був придбаний сторонами в період спільного проживання.
У відзиві, що надійшов на апеляційну скаргу від представника ОСОБА_1 – адвоката Верещак П.М. вказано, що доводи апеляційної скарги є необґрунтованими і не дають підстав для зміни чи скасування судового рішення. Факт спільного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_4 однією сім`єю як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу повністю підтверджено наявними в матеріалах справи доказами та показами свідків. Крім того, доводами апеляційної скарги не спростовано висновок суду про недоведеність вимог, що автомобіль HYUNDAI TUCSON є спільним майном подружжя. 
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явилися в судове засідання, вивчивши та обговоривши наявні докази по справі, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах вимог та доводів апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов таких висновків.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Статтею 263 ЦПК України передбачено, що законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду першої інстанції оскаржується в частині задоволення первісних позовних вимог ОСОБА_1 про встановлення факту, що ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 проживали однією сім`єю, як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу з 01 січня 2004 року по 10 листопада 2021 року та в частині відмови в задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 про визнання спільним майном подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_4 автомобіля марки HYUNDAI TUCSON, 2007 року випуску д.н.з. НОМЕР_1 та визнання за ОСОБА_2 в порядку спадкування за законом права власності на частку вказаного автомобіля, тому саме в цих частинах є предметом апеляційного перегляду розгляду справи. 
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 зареєстрований з 26 червня 1991 року за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується копією паспорта громадянина України (Т.1 а.с. 5) та витягом з реєстру територіальної громади, сформованим 18 липня 2023 року (Т.2 а.с. 34), а також інформацією із будинкової книги для прописки громадян, проживаючих в будинку по АДРЕСА_1 (Т. 2 а.с. 32 – 33), згідно якої у квартирі зареєстровані: ОСОБА_5 , ОСОБА_4 з 11 серпня 1992 року по 27 жовтня 2015 року та ОСОБА_1 з 11 серпня 1992 року по даний час.
Власником вказаної квартири є ОСОБА_4 , на підставі договору дарування, укладеного 07 серпня 1992 року, зареєстрованого в реєстрі за № 1-6502, посвідченого Копиловим В.І., старшим державним нотаріусом Уманської державної нотаріальної контори, у відповідності до якого ОСОБА_5 подарував зазначену квартиру ОСОБА_4 .
У відповідності до свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 (Т.1 а.с. 8), виданого Уманським відділом державної реєстрації актів цивільного стану в Уманському районі Черкаської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), ОСОБА_4 , померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , актовий запис про смерть № 1217.
Згідно договору-замовлення № 145 на організацію та проведення поховання ОСОБА_4 (Т. 2 а.с. 37), договір був укладений із замовником ОСОБА_1 (вартість замовлених послуг становила 13 225 грн.).
Спадкова справа після смерті ОСОБА_4 була відкрита 18 лютого 2022 року приватним нотаріусом Уманського районного нотаріального округу Імбері Я.С., що підтверджується витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі сформованим 18 лютого 2022 року за № 68609167 Т.2 а.с. 146). Згідно вказаного витягу номер спадкової справи 05/2022, а номер її у спадковому реєстрі: 69171223.  
Дослідивши матеріали спадкової справи № 05/2022 судом першої інстанції було встановлено, що після смерті ОСОБА_4 до приватного нотаріуса із заявою про прийняття спадщини звернулася ОСОБА_2 .. Матеріали спадкової справи містять правовстановлюючі документи, підтверджуючі факт родинних стосунків спадкоємця зі спадкодавцем, копію свідоцтва про смерть спадкодавця, інформаційні витяги щодо наявності чи відсутності іншої спадкової справи, відкритої після смерті ОСОБА_4 .
Також, встановлено, що у матеріалах спадкової справи наявна заява ОСОБА_1 від 18 лютого 2022 року про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 , як особи, яка на час відкриття спадщини проживала разом зі спадкодавцем та відповідь виконавчого комітету Уманської міської ради про те, що на момент смерті ОСОБА_4 була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , і за вказаною адресою інших зареєстрованих осіб не значиться.
У зв`язку з відсутністю у спадкоємця ОСОБА_2 правовстановлюючих документів на спадкове майно, нотаріусом зроблено відповідні запити та отримано інформацію про реєстрацію права власності за спадкоємцем рухомого та нерухомого майна, в тому числі витяг Уманського відділку Комунального підприємства «Черкаське обласне об`єднане бюро технічної інвентаризації» щодо квартири АДРЕСА_4 дублікат договору дарування вищевказаної квартири від 07 серпня 1992 року, укладеного між ОСОБА_5 та спадкодавцем ОСОБА_4 ; витяг Уманського відділку Комунального підприємства «Черкаське обласне об`єднане бюро технічної інвентаризації» щодо житлового будинку АДРЕСА_2 та дублікат договору купівлі-продажу вказаного житлового будинку, що укладений 06 липня 2011 року між спадкодавцем ОСОБА_4 та продавцем ОСОБА_6 , а також витяг з Державного земельного кадастру щодо земельної ділянки, кадастровий номер 7110800000:05:005:0618, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 розміром 0,0824 га, право власності на яку зареєстроване за ОСОБА_4 .
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 12 травня 2023 року видано:
свідоцтво про право на спадщину за законом на квартиру АДРЕСА_4 , належної спадкодавцю ОСОБА_4 на підставі договору дарування. Вказане свідоцтво зареєстровано в реєстрі за № 777;
свідоцтво про спадщину за законом на земельну ділянку, площею 0,0824 га (кадастровий номер 7110800000:05:005:0618) наданої для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), розташованої в АДРЕСА_2 , належної спадкодавцю ОСОБА_4 на праві власності. Вказане свідоцтво зареєстровано в реєстрі за № 778;
свідоцтво про спадщину за законом на житловий будинок з надвірними спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_2 , належного спадкодавцю ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу. Вказане свідоцтво зареєстровано в реєстрі за № 780. 
У відповідності до акту від 30 листопада 2021 року (Т.1 а.с. 10), складеного головою вуличного комітету Головченко Н.М. та мешканцями ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , засвідченого підписами цих громадян та печаткою вуличного комітету, у 2011 році на підставі договору купівлі-продажу будинку за адресою: АДРЕСА_2 змінилися господарі. У вищевказаному будинку спільно проживали, як чоловік та дружина, спільно вели господарювання та побут ОСОБА_4 , нині покійна, та ОСОБА_1 .
Згідно акту від 16 грудня 2021 року (Т.1 а.с. 11), складеного працівниками КП «Уманське РЕУ № 3», затвердженого директором КП «Уманське РЕУ № 3», на підставі звернення ОСОБА_1 , зі слів мешканців будинку АДРЕСА_5 ОСОБА_14 , ОСОБА_15 та ОСОБА_16 , громадяни ОСОБА_1 , та ОСОБА_4 , дійсно проживали разом як чоловік та дружина за адресою: АДРЕСА_6 з січня 1988 року до середини липня 2011 року.  
В підтвердження спільних витрат, пов`язаних із облаштуванням спірного житлового будинку АДРЕСА_2 та спільного проживання з ОСОБА_4 , ОСОБА_1 надано суду копії накладних та товарних чеків щодо витрат, пов`язаних із придбанням ряду будівельних матеріалів та інших споживчих господарських товарів, за період з липня 2011 року до квітня 2012 року; копії бронювання авіаційних білетів на ім`я ОСОБА_4 та ОСОБА_1 за 11 вересня 2013 року та копії сімейних фото із зображенням сторін у сімейному кругу, на відпочинку, тощо.
Крім того, ОСОБА_1 суду надано копії договору купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_2 , укладеного між ОСОБА_6 та ОСОБА_4 , а також витяг про державну реєстрацію прав виданий Уманським виробничим відділком комунального підприємства «Черкаське обласне об`єднане бюро технічної інвентаризації», сформований 27 липня 2011 року за № 30767767, оригінали яких наявні у позивача.
Також, судом першої інстанції встановлено, що у відповідності до повідомлення Територіального сервісного центру МВС № 7142 Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Черкаській області від 06 жовтня 2023 року за № 31/23/42-1271, відповідно до відомостей ЄДР ТЗ МВС, станом на 06 жовтня 2023 року, на ім`я ОСОБА_1 зареєстрований транспортний засіб - легковий автомобіль ВАЗ 21033, 1983 року випуску, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 від 18 липня 1994 року. Зазначено, що на ім`я вказаного громадянина був зареєстрований транспортний засіб - легковий автомобіль HYUNDAI TUCSON, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_4 від 20 листопада 2008 року, який 15 вересня 2023 року перереєстрований на іншу особу.
Відповідно до ч. 2 ст. 3 СК України сім`ю  складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.
Згідно роз`яснень Верховного Суду України викладених у листі «Судова практика розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення» від 01 січня 2012 року, доказами, які свідчать про факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу можуть бути: свідоцтва про народження дітей, довідки з місця проживання, свідчення свідків, листи ділового та особистого характеру тощо). Також це можуть бути: свідоцтво про смерть одного із «подружжя», свідоцтва про народження дітей, в яких чоловік у добровільному порядку записаний як батько, виписки з господарських домових книг про реєстрацію чи вселення; докази про спільне придбання майна як рухомого, так і нерухомого (чеки, квитанції, свідоцтва про право власності); заяви, анкети, квитанції, заповіти, ділова та особиста переписка, з яких вбачається, що «подружжя» вважали себе чоловіком та дружиною, піклувалися один про одного; довідки житлових організацій, сільських рад про спільне проживання та ведення господарства.
Відповідно до ст. 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.
За положеннями ч.ч. 1, 2 ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.
Відповідно до ч. 1 ст. 36 цього Кодексу  шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.
Згідно ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. 
Тобто, при застосуванні ст. 74 СК України слід виходити з того, що указана норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.
Крім того, для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі ст. 74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно.
Проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно. Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім`єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов`язків.
Згідно з ч. 4 ст. 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.
Вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, суди зазвичай встановлюють факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов`язків, з`ясовують час придбання, джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте), а також мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності.
Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Статтею 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Для встановлення спільного проживання однією сім`єю до уваги беруться показання свідків про спільне проживання фактичного подружжя та ведення ними спільного побуту, документи щодо місця реєстрації (фактичного проживання) чоловіка та жінки, фотографії певних подій, документи, що підтверджують придбання майна на користь сім`ї, витрачання коштів на спільні цілі (фіскальні чеки, договори купівлі-продажу, договори про відкриття банківського рахунку, депозитні договори та інші письмові докази) тощо.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивачем ОСОБА_1 надано належні та допустимі докази на підтвердження факту проживання однією сім`єю з ОСОБА_4 без реєстрації шлюбу в період з 01 січня 2004 року по 10 листопада 2021 року. При задоволенні позовних вимог в цій частині, районним судом обґрунтовано враховано наявну в матеріалах справи інформацію із будинкової книги для прописки громадян, проживаючих в будинку по АДРЕСА_1 (Т. 2 а.с. 32 – 33), згідно якої у квартирі зареєстровані: ОСОБА_5 , ОСОБА_4 з 11 серпня 1992 року по 27 жовтня 2015 року та ОСОБА_1 з 11 серпня 1992 року по даний час. Також враховано, що за час спільного проживання сторонами за спільні кошти придбано будинок за адресою АДРЕСА_2 . При цьому авансовий платіж за будинок передавав ОСОБА_1 , а решту коштів ОСОБА_4 , а наявні в матеріалах накладні та чеки підтверджують, що ОСОБА_1 брав участь у витратах, пов`язаних з облаштуванням будинку. Крім того, після смерті ОСОБА_4 , ОСОБА_1 здійснював її поховання, що підтверджується договором-замовленням № 145 від 12 листопада 2021 року на організацію та проведення поховання ОСОБА_4 (Т. 2 а.с. 37), який був укладений саме ОСОБА_1 . Також, колегія суддів вважає, що районним судом надано належну оцінку показам свідків, сімейним фотокарткам та квитанціям про оплату авіаквитків спільного сімейного відпочинку сторін за кордоном, які в сукупності з іншими доказами у справі підтверджують доводи позивача про спільне проживання сторін, наявність у них спільного побуту, виникнення між ними у зв`язку з цим взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю.
Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 зводяться лише до того, що судом встановлено відповідний факт лише на показах свідків, а матеріали справи не містять інших доказів на підтвердження вимог ОСОБА_1 в цій частині вимог. Колегія суддів відхиляє такі доводи апеляційної скарги, оскільки вони спростовуються вищевказаними обставинами та матеріалами справи, яким суд першої інстанції дав належну оцінку і висновки районного суду про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 в цій частині ґрунтуються на нормах, законодавства, які регулюють вказані спірні правовідносини. Крім того, колегія суддів враховує і ту обставину, що ОСОБА_2 звертаючись до суду з зустрічним позовом та подаючи апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції, обґрунтовуючи свої вимоги, фактично визнає факт спільного сумісного проживання однією сім`єю ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , що померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , які проживали однією сім`єю, як жінка та чоловік без реєстрації шлюбу. 
Відмовляючи в задоволенні вимоги про визнання легкового автомобіля HYUNDAI TUCSON спільним майном подружжя та визнання за ОСОБА_2 в порядку спадкування за законом права власності на частку транспортного засобу, суд першої інстанції, обґрунтовував свій висновок тим, що позивачем за зустрічним позовом не заявлялася вимога про стягнення грошової компенсації вартості частки у спільному рухомому майні, оскільки автомобіль 15 вересня 2023 року був відчужений ОСОБА_1 та перереєстрований на іншу особу, а обраний спосіб захисту порушеного права не є ефективним.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорювання. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорювання та спричиненим цими діями наслідками. Подібні висновки сформульовані, зокрема у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17, від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц, від 13 жовтня 2020 року у справі № 369/10789/14-ц, від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц, від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19, від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17, від 31 серпня 2021 року у справі № 903/1030/19, від 26 жовтня 2021 року у справі № 766/20797/18, від 14 грудня 2021 року у справі № 643/21744/19, від 11 січня 2022 року у справі № 904/1448/20, від 22 лютого 2022 року у справі № 761/36873/18.
Згідно висновків Великої Палати Верховного Суду, сформульованих в постановах від 06 квітня 2021 року у справі № 910/10011/19 та від 15 березня 2023 року у справі № 725/1824/20 обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною та достатньою підставою для відмови в задоволенні позову.
Колегія суддів вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції про те, що заявлена ОСОБА_2 вимога про визнання в порядку спадкування за законом права власності на частину не є ефективним способом захисту порушеного права і є самостійною підставою для відмови в позові, оскільки спірний автомобіль є неподільною річчю і на час прийняття ОСОБА_2 спадщини після смерті ОСОБА_4 був відчужений ОСОБА_1 на користь третьої особи. 
Оскаржуючи рішення суду в цій частині, ОСОБА_2 не спростувала вищевказані висновки суду першої інстанції. Доводи скаржника зводяться фактично до того, що судом необґрунтовано не визнано за ОСОБА_2 право власності на частину спірного автомобіля, після чого можливе заявлення вимоги про грошову компенсацію за частку у вказаному рухомому майні. Такі доводи відхиляються колегією суддів, оскільки вони не спростовують висновку суду. 
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно зі статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 – адвоката Трепака О.І. слід залишити без задоволення, а рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 24 жовтня 2024 року без змін.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, апеляційний суд, 

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 – адвоката Трепака Олександра Івановича залишити без задоволення.
Рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 24 жовтня 2024 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції з підстав та на умовах, викладених у статті 389 ЦПК України.
Повний текст постанови складено 12 травня 2025 року.

Судді