П О С Т А Н О В А 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа №  600/4464/24-а 
     Головуючий суддя 1-ої інстанції - Брезіна Т.М.   
     Суддя-доповідач - Шидловський В.Б.   
10 квітня 2025 року                                                                                           м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді:  Шидловського В.Б. 
суддів:  Курка О. П.  Боровицького О. А. , 

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Чернівецького апеляційного суду на рішення Чернівецького окружного адміністративного суду від 18 грудня 2024 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Чернівецького апеляційного суду, Державної судової адміністрації України про визнання неправомірними дій та зобов`язання вчинити дії, 
В С Т А Н О В И В :
У жовтні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з адміністративним позовом до Чернівецького апеляційного суду, Державної судової адміністрації України, у якому просила:
- визнати неправомірними дії Чернівецького апеляційного суду щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 суддівської винагороди в період з 18 квітня по 28 серпня 2020 року у розмірі, що не перевищує 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 01 січня 2020 року із застуванням статті 29 Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік";
- стягнути з Державної судової адміністрації України на користь ОСОБА_1 371762,42 копійки суддівської винагороди в порядку, визначеному частиною 1 статті 3 Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень" від 5 червня 2012 року №4901-VI.
В обґрунтування позовних вимог позивач вказав, що за період з 18.04.2020 року по 28.08.2020 року відповідачем протиправно йому виплачено суддівську винагороду з обмеженням, передбаченими статтею 29 Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік". Позивач вказав, що відповідно до рішення Конституційного суду України №10-р/2020 від 28.08.2020 р., визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення: частин першої, третьої статті 29 Закону України "Про державний бюджет України на 2020 рік" від 14.11.2019 року № 294-ІХ зі змінами; абзацу дев`ятого пункту 2 розділу II "Прикінцеві положення" Закону України "Про внесення змін до Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" від 13.04.2020 року №553-ІХ. Позивач зазначив, що за період з 18.04.2020 р. по 28.08.2020 року суддівська винагорода була виплачена не в повному обсязі, що й стало підставою для звернення до суду з даним позовом.
Рішенням Чернівецького окружного адміністративного суду від 18 грудня 2024 року позовні вимоги задоволено.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідачем-Чернівецьким апеляційним судом, подано апеляційну скаргу, в якій він просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким в задоволені позовних вимог відмовити в повному обсязі.
Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги апелянт посилається на порушення судом першої інстанції, при прийнятті рішення, норм матеріального та процесуального права, також неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, з обставин і обґрунтувань, викладених в апеляційній скарзі.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду та доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлено, що позивач працює на посаді судді Чернівецького апеляційного суду.
Згідно довідки Чернівецького апеляційного суду №52 від 26.09.2024 р. виплачених позивачу коштів у 2020 році, вказано інформацію про не виплачену позивачу суддівської винагороди за квітень 2020 р. в сумі 48070,47 грн, за травень 2020 р. в сумі 126185 грн, за червень 2020 р. в сумі 126185 грн, за липень 2020 р. в сумі 71321,95 грн, за серпень 2020 р. в сумі 6309,25 гривень. Разом не виплачений позивачу розмір суддівської винагороди становить 371762,42 гривень. (а.с. 10).
Матеріали справи містять виданий Чернівецьким апеляційним судом розрахунок обмеження заробітної плати судді ОСОБА_1 за рішенням Конституційного Cуду України за період з 18.04.2020 р. по 28.08.2020 р., в якому загальна сума обмеження суддівської винагороди вказана 371762,42 гривень. (а.с. 9).
Оскільки суддівська винагорода за період із 18.04.2020 р. по 28.08.2020 року була виплачена не в повному обсязі, позивач звернувся до суду з даним позовом.
Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції дійшов висновку, що зменшення нарахування та виплати суддівської винагороди позивачу у період з 18.04.2020 р. до 28.08.2020 р. включно, із застуванням обмеження нарахування у розмірі 10 мінімальних заробітних плат, визначеного ст.29 Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік", є протиправними.
Колегія суддів погоджується із таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.
Відповідно до ч.1 та ч.2 ст.135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 2 червня 2016 року №1402-VIII (далі - Закон №1402-VIII) суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.
Суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за: 1) вислугу років; 2) перебування на адміністративній посаді в суді; 3) науковий ступінь; 4) роботу, що передбачає доступ до державної таємниці.
Згідно із п.1 ч.3 ст.135 Закону №1402-VIII базовий розмір посадового окладу судді місцевого суду становить 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.
Відповідно до ч.4 та ч.5 ст.135 Закону №1402-VIII до базового розміру посадового окладу, визначеного частиною третьою цієї статті, додатково застосовуються такі регіональні коефіцієнти: 1) 1,1 якщо суддя здійснює правосуддя у суді, що розташований у населеному пункті з кількістю населення щонайменше сто тисяч осіб; 2) 1,2 якщо суддя здійснює правосуддя у суді, що розташований у населеному пункті з кількістю населення щонайменше п`ятсот тисяч осіб; 3) 1,25 якщо суддя здійснює правосуддя у суді, що розташований у населеному пункті з кількістю населення щонайменше один мільйон осіб.
Суддям виплачується щомісячна доплата за вислугу років у розмірі: за наявності стажу роботи більше 3 років 15 відсотків, більше 5 років 20 відсотків, більше 10 років 30 відсотків, більше 15 років 40 відсотків, більше 20 років 50 відсотків, більше 25 років 60 відсотків, більше 30 років 70 відсотків, більше 35 років 80 відсотків посадового окладу.
Із аналізу ч. 2 статті 130 Конституції України та ч.1 ст.135 Закону №1402-VIII вбачається, що розмір суддівської винагороди встановлюється виключно Законом України "Про судоустрій і статус суддів", що узгоджується з принципом незалежності судді, який відповідно до п.7 та п.8 ч.5 ст.48 Закону №1402-VIII забезпечується окремим порядком фінансування та організаційного забезпечення діяльності судів, установленим законом і належним матеріальним та соціальним забезпеченням судді.
Водночас, суд звертає увагу, що 18.04.2020 р. набрав чинності Закон України від 13 квітня 2020 року №553-IX "Про внесення змін до Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" (далі – Закон №553-IX).
Пунктом 10 розділу І Закону №553-IX доповнено Закон України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" (далі - Закон №294-IX) статтею 29 наступного змісту: "Установити, що у квітні 2020 року та на період до завершення місяця, в якому відміняється карантин, установлений Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, заробітна плата, грошове забезпечення працівників, службових і посадових осіб бюджетних установ (включаючи органи державної влади та інші державні органи, органи місцевого самоврядування) нараховуються у розмірі, що не перевищує 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня 2020 року. При цьому у зазначеному максимальному розмірі не враховуються суми допомоги по тимчасовій непрацездатності, допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та оплата щорічної відпустки. Зазначене обмеження не застосовується при нарахуванні заробітної плати, грошового забезпечення особам із числа осіб, зазначених у частині першій цієї статті, які безпосередньо задіяні у заходах, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню, локалізацію та ліквідацію спалахів, епідемій та пандемій гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, та які беруть участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, у тому числі в операції Об`єднаних сил (ООС). Перелік відповідних посад встановлюється Кабінетом Міністрів України. Обмеження, встановлене у частині першій цієї статті, застосовується також при нарахуванні заробітної плати, суддівської винагороди, грошового забезпечення відповідно народним депутатам України, суддям, суддям Конституційного Суду України, членам Вищої ради правосуддя, членам Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, прокурорам, працівникам, службовим і посадовим особам Національного банку України, а також іншим службовим і посадовим особам, працівникам, оплата праці яких регулюється спеціальними законами (крім осіб, встановлених у переліку, затвердженому Кабінетом Міністрів України відповідно до частини другої цієї статті)".
На всій території України карантин був встановлений постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року №211 "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" на період з 12 березня 2020 року до 03 квітня 2020 року.
Надалі дію карантину неодноразово продовжено постановами Кабінету Міністрів України від 25 березня 2020 року №239 - до 24 квітня 2020 року, від 22 квітня 2020 року №291 до 11 травня 2020 року, від 04 травня 2020 року №343 - до 22 травня.
Пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України від 20 травня 2020 року № 392 установлено з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 (далі - COVID-19), з 22 травня 2020 року до 22 червня 2020 року на території Автономної Республіки Крим, областей (у тому числі Чернівецької області), міст Києва та Севастополя (далі - регіони) із урахуванням епідемічної ситуації в регіоні карантин, продовживши на всій території України дію карантину, встановленого постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211. Постановою Кабінету Міністрів України від 17 червня 2020 року №500 у пункті 1 постанови Кабінету Міністрів України від 20 травня 2020 року №392 цифри і слово "22 червня" замінено цифрами і словом "31 липня".
Установлене ст.29 Закону №294-IX обмеження щодо нарахування суддівської винагороди, розмір якої визначено Законом №1402-VIII, застосоване відповідачем у період з 18.04.2020 року по 28.08.2020 року.
Судом встановлено, що з вказаних підстав, зміни до ст.135 Закону №1402-VIII щодо розміру суддівської винагороди не вносилося, а тому встановлене обмеження нарахування суддівської винагороди є протиправним, оскільки не узгоджується зі змістом ст.130 Конституції України, ч.1 ст.135 Закону №1402-VIII та не відповідає положенням ст. 48 цього Закону щодо механізмів забезпечення незалежності судді.
Конституційний Суд України у п.4.1 рішення від 11.03.2020 р. №4-р/2020 у справі №1-304/2019(7155/19) неодноразово висловлював юридичні позиції щодо незалежності суддів, зокрема їх належного матеріального забезпечення, зміни розміру суддівської винагороди, рівня довічного грошового утримання суддів у відставці, зокрема у рішеннях від 24 червня 1999 року № 6-рп/99, від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002, від 1 грудня 2004 року № 19-рп/2004, від 11 жовтня 2005 року №8-рп/2005, від 18 червня 2007 року № 4-рп/2007, від 22 травня 2008 року № 10-рп/2008, від 3 червня 2013 року № 3-рп/2013, від 19 листопада 2013 року № 10-рп/2013, від 8 червня 2016 року № 4-рп/2016, від 4 грудня 2018 року № 11-р/2018, від 18 лютого 2020 року № 2-р/2020.
Гарантії незалежності суддів зумовлені конституційно визначеною виключною функцією судів здійснювати правосуддя, що встановлено ч.1 ст.124 Конституції України.
Відповідно до Європейської хартії про закон "Про статус суддів" від 10 липня 1998 року рівень винагороди суддям за виконання ними своїх професійних обов`язків має бути таким, щоб захистити їх від тиску, що може спричинити вплив на їхні рішення або взагалі і поведінку суддів і таким чином вплинути на їхню незалежність та неупередженість (пункт 6.1).
Такі ж висновки містяться і у Висновку №1(2001) Консультативної ради європейських суддів (КРЄС) для Комітету міністрів Ради Європи про стандарти незалежності судових органів та незмінюваність суддів від 01 січня 2001 року. Навіть у часи економічної кризи законодавча та виконавча влади різних держав-членів повинні зрозуміти, що серйозне скорочення зарплат суддів є потенційною загрозою їх незалежності та належному здійсненню правосуддя і може піддати небезпеці (об`єктивно і суб`єктивно) роботу суддів (Звіт КРЄС про ситуацію стосовно судової влади та суддів в державах-членах Ради Європи. Оновлена версія №2 (2015), прийнята в рамках 16-го пленарного засідання КРЄС (м.Лондон, 1416 жовтня 2015 року, пункт 73).
Конституція України встановлює, що при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод (частина третя статті 22 Основного Закону України).
Отже, положення Закону №553-ІХ про обмеження максимального розміру місячної суддівської винагороди є фактичною зміною гарантій, передбачених спеціальним законом. Право на отримання суддівської винагороди у належному та повному розмірі не може бути поставлено в залежність від неналежного виконання обов`язків державними органами в частині внесення змін до законодавчих актів чи до формування бюджету.
Рішенням Конституційного Суду України від 28.08.2020 р. №10-р/2020 у справі №1-14/2020(230/20) визнано такими, що не відповідають Конституції України положення частин першої, третьої статті 29 Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" від 14 листопада 2019 року №294-ІХ зі змінами, абзацу дев`ятого пункту 2 розділу II “Прикінцеві положення” Закону України від 13 квітня 2020 року № 553-ІХ "Про внесення змін до Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік".
У вказаному рішенні Конституційний Суд України, вирішуючи питання щодо конституційності оспорюваних положень Закону №294-ІХ, виходив із юридичної позиції, що оскільки предмет закону про Державний бюджет України чітко визначений у Конституції України, то цей закон не може скасовувати чи змінювати обсяг прав і обов`язків, пільг, компенсацій і гарантій, передбачених іншими законами України.
Згідно із п.4.1 рішення Конституційного Суду України від 28.08.2020 р. №10-р/2020 р. у контексті змісту конституційного принципу верховенства права Конституційний Суд України зазначав, що юридичну визначеність слід розуміти через такі її складові елементи: чіткість, зрозумілість, однозначність норм права; право особи у своїх діях розраховувати на розумну та передбачувану стабільність існуючого законодавства та можливість передбачати наслідки застосування норм права (легітимні очікування) (абзац п`ятий підпункту 3.2 пункту 3 мотивувальної частини Рішення від 23 січня 2020 року № 1-р/2020). Установлення граничного розміру заробітної плати, грошового забезпечення працівників, службових і посадових осіб бюджетних установ (включаючи органи державної влади та інші державні органи, органи місцевого самоврядування), передбачене у квітні 2020 року та на період до завершення місяця, в якому відміняється карантин, установлений Кабінетом Міністрів України (частини перша, третя статті 29 Закону №294-ІХ), є невизначеним щодо дії в часі та не забезпечує передбачуваності застосування цих норм права.
Відповідно до п.4.3 рішення Конституційного Суду України від 28.08.2020 р. №10-р/2020 вказано, що обмеження передбачених оспорюваними положеннями статті 29 Закону № 294 виплат є допустимим за умов воєнного або надзвичайного стану, однак такого роду обмеження має запроваджуватися пропорційно, з встановленням чітких часових строків та у жорсткій відповідності до Конституції та законів України. Таке обмеження також має застосовуватися й до суддів, однак після закінчення терміну його дії, втрачені, у зв`язку з цим обмеженням, кошти необхідно компенсувати відповідними виплатами, оскільки суддівська винагорода є складовим елементом статусу судді, визначеного Конституцією України.
Крім того, оскільки предмет регулювання Бюджетного кодексу України, так само як і предмет регулювання законів України про Державний бюджет України на кожний рік, є спеціальним, що обумовлено положеннями п.1 ч.2 ст.92 Конституції України, у рішенні від 27 лютого 2020 року №3-р/2020 Конституційний Суд України дійшов висновку, що Кодексом не можна вносити зміни до інших законів України, зупиняти їх дію або скасовувати їх, а також встановлювати інше (додаткове) законодавче регулювання відносин, відмінне від того, що є предметом спеціального регулювання іншими законами України (абзац восьмий підпункту 2.2 пункту 2 мотивувальної частини).
Конституційний Суд України дійшов висновку, що положення ч.1 та ч.3 ст.29 Закону №294-ІХ суперечать ст.ст.1, 6, ч.1 та ч.2 ст.8, ч.2 ст.19, ч.1 та ч.2 ст.55, ч.1 та ч.2 ст.126, ст.130 Конституції України.
Отже, оскільки ст.29 Закону №294-ІХ зі змінами в частині застосування обмежень при нарахуванні суддівської винагороди не відповідає Конституції України, то до спірних правовідносин необхідно застосувати норми Конституції України як норми прямої дії.
Зважаючи на те, що питання обрахунку та розміру суддівської винагороди регламентовано ст.135 Закону №1402-VIII, який є спеціальним у спірних правовідносинах, то це виключає можливість застосовувати інші закони до правовідносин щодо суддівської винагороди. З урахуванням наведеного, з квітня 2020 року позивачу протиправно проведено виплату суддівської винагороди не на підставі спеціального Закону України "Про судоустрій та статус суддів", а на основі прийнятого Закону від 13 квітня 2020 року № 553-ІХ "Про внесення змін до Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік".
Спеціальним Законом України "Про судоустрій та статус суддів" №1402-VIII, зокрема статтею 135, визначено, що суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.
Суд вважає, що обмеження розміру суддівської винагороди шляхом внесення змін до Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік", всупереч вимогам ч.2 ст.130 Конституції України та ст.135 Закону №1402-VIII, призвело до порушення прав та гарантій судді.
Однак, із дати ухвалення Конституційним Судом України рішення №10-р/2020, а саме з 28.08.2020 р., таке порушення припинено, а положення Закону №294-ІХ, зі змінами Закону №553-ІХ, визнані неконституційними та втратили чинність.
З урахуванням наведеного відповідачі не врахували вимоги спеціального законодавства при нарахуванні і виплаті суддівської винагороди, а тому такі дії є протиправними і належать до судового захисту.
Щодо доводів апелянта про пропущення позивачем строку звернення до суду з даним позовом, колегія суддів зазначає наступне.
Згідно частин 1, 2 ст. 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Частиною 1 ст.5 КАС України, визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду за захистом, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.
Згідно ч.1, 2 статті 233 КЗпП України (у редакції на час виникнення спірних правовідносин) працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022 року № 2352-IX, який набрав чинності 19.07.2022 року, внесено зміни, зокрема до КЗпП України.
Норма ст.233 викладена у новій редакції, передбачено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті. Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116).
Отже до 19.07.2022 року КЗпП України не обмежував будь-яким строком право працівника на звернення до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати або складової заробітної плати. Після цієї дати строк звернення до суду з трудовим спором, у тому числі про стягнення належної працівнику заробітної плати, обмежений трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.
Верховний Суд у рішенні від 06.04.2023 року у зразковій справі № 260/3564/22 дійшов висновку про поширення дії частини першої статті 233 КЗпП України (у редакції Закону № 2352-IX) тільки на ті відносини, які виникли після набуття цією нормою закону чинності.
Предмет спору стосується нарахування та виплати суддівської винагороди за період з 18.04.2020 року по 27.08.2020 року, тобто регулюється законодавчими нормами та у часі, дійсними на період 2020 року.
На момент обмеження виплати позивачу суддівської винагороди (2020 рік) ч. 2 ст. 233 КЗпП України діяла в редакції, якою строк звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати у разі порушення законодавства про оплату праці не обмежувався будь-яким строком.
Таким чином, у межах заявлених позовних вимог відсутнє обмеження строку звернення до суду з даним позовом.
Аналогічна правова позиція застосована Верховним Судом у постанові від 20.11.2023 року у справі № 160/5468/23, у постанові від 30.07.2024 року у справі № 160/17314/23.
З урахуванням зазначеного, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що зменшення нарахування та виплати суддівської винагороди позивачу у період з 18.04.2020 р. до 28.08.2020 р. включно, із застуванням обмеження нарахування у розмірі 10 мінімальних заробітних плат, визначеного ст.29 Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік", є протиправними, а тому позовні вимоги є обґрунтованими та такими що підлягають до задоволення.
Відповідно ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Отже, ст.2 КАС України та ч.4 ст.242 КАС України вказують, що судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, а саме бути справедливим та неупередженим, своєчасно вирішувати спір у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Згідно п.41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Доводи викладені в апеляційній скарзі висновків суду першої інстанції не спростовують.
За змістом частини першої статті 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки судове рішення ухвалене судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального  права, на підставі правильно встановлених обставин справи, а доводи апеляційної скарги  висновків суду не спростовують,  то суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.
Відповідно до п.2 ч.5 ст.328 КАС України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження). 
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу Чернівецького апеляційного суду залишити без задоволення, а рішення Чернівецького окружного адміністративного суду від 18 грудня 2024 року - без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає. 

Головуючий	 	 	Шидловський В.Б.	
 	 	 	 	
Судді	 	    	Курко О. П.    Боровицький О. А.