ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
33601 , м. Рівне,  вул. Яворницького, 59
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
09 квітня 2025 року                                                                           Справа № 902/1126/24 

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючий суддя Василишин А.Р., суддя Бучинська Г.Б. ,  суддя Філіпова Т.Л. 

секретар судового засідання Черначук А.Д.
розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали апеляційної скарги Заступника керівника Вінницької окружної прокуратури на ухвалу Господарського суду Вінницької області від 3 лютого 2025 року у справі №902/1126/24                            
час та місце постановлення ухвали: 3 лютого 2025 року; м. Вінниця, вул. Пирогова, 29; повний текст ухвали складено 4 лютого 2025 року
за позовом Заступника керівника Вінницької окружної прокуратури в інтересах держави в особі           Вінницької міської ради                                                                                           
до відповідача 1 Фізичної особи-підприємця Вітрука Степана Юрійовича                                              
до відповідача 2 Рудь Марини Вікторівни                                              
про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою, припинення володіння нерухомим майном шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру та скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно
за участю представників сторін:
від Прокурора - Кректун О.А.;
від Позивача - Сінкевич Л.О.;
від Відповідача 1 - Лепетуха Я.В.;
від Відповідача 2 - не з`явився.

ВСТАНОВИВ:
Заступник керівника Вінницької окружної прокуратури (надалі – Прокурор) в інтересах держави в особі Вінницької міської ради (надалі – Позивач) звернувся до Господарського суду Вінницької області з позовом до Фізичної особи-підприємця Вітрука Степана Юрійовича (надалі – Відповідач 1) та ОСОБА_1 (надалі – Відповідач 2) про:
·          усунення перешкод Позивачу у користуванні земельною ділянкою, загальною площею 0,0430 Га, привівши її у придатний до використання стан, шляхом знесення об`єкту самочинного будівництва: нежитлової будівлі, загальною площею 317 кв. м;
·           припинення володіння Відповідачем 2 нерухомим майном: нежитловою будівлею, загальною площею 317 кв. м, шляхом внесення до Державного реєстру запису про відсутність права із закриттям розділу у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та реєстраційної справи на об`єкт нерухомого майна;
·           скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно - нежитлову будівлю, загальною площею 317 кв. м, шляхом внесення до Державного реєстру запису про відсутність права із закриттям розділу у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та реєстраційної справи на об`єкт нерухомого майна.
В обґрунтування позовних вимог Прокурор зазначив, що Відповідачем 1 здійснено самочинне будівництво нежитлової будівлі на спірній земельній ділянці, яка не виділялася для будівництва. Вказує, що в подальшому між Відповідач 1 та Відповідачем 2 укладено договір купівлі-продажу від 31 травня 2024 року, яким Відповідач 1 відчужив нежитлову будівлю площею 317 кв.м. та що Відповідач 2 звернувся до Позивача щодо затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,0430 Га кадастровий номер 0510100000:02:007:0263 для будівництва та обслуговування будівель торгівлі та передачі земельної ділянки в оренду. 
28 січня 2025 року до суду першої інстанції надійшла заява Прокурора про вжиття заходів забезпечення позову в справі №902/1126/24 (вх. №01-48/7/25).
Заявник просить суд забезпечити позов шляхом: 
·          накладення арешту на об`єкт речових прав нежитлову будівлю, загальною площею 317 кв. м, за адресою: будинок АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта 2890524805020);
·           накладення арешту на земельну ділянку комунальної форми власності, що згідно позовної заяви Прокурора підлягає поверненню Відповідачем 2 у розпорядження Позивача, а саме земельну ділянку площею 0,0430 Га для будівництва та обслуговування будівель торгівлі, за адресою: будинок АДРЕСА_1 , що знаходиться між земельними ділянки з кадастровими номерами 0510100000:02:007:0051 та 0510100000:02:007:0229; 
·          заборони Позивачу та її виконавчим органам розглядати клопотання Відповідача 2 від 29 серпня 2024 року про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,0430 Га (кадастровий номер 0510100000:02:007:0263), для будівництва та обслуговування будівель торгівлі, за адресою: АДРЕСА_2 та передачі земельної ділянки в оренду; 
·          заборони Відповідачу 2 вчиняти дії, спрямовані на відчуження будь-яким способом об`єкта речових прав, а саме: закінчений будівництвом об`єкт нежитлову будівлю, загальною площею 317 кв. м за адресою: будинок АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта 2890524805020).
В обґрунтування своєї позиції вказує на попередню поведінку Відповідачів 1 та 2, які на переконання Прокурора протиправно здійснили будівництво об`єкту нерухомості та провели реєстраційні дії, і відповідно вживають заходи з оформлення права користування земельною ділянкою. Також заявник вважає, що спірний об`єкт нерухомого майна може перейти у власність третіх осіб з метою перешкоджання Позивачу у захисті та відновлені його порушеного права, а що у разі невжиття заходів забезпечення позову може призвести до затвердження документації із землеустрою, що утруднить або зробить неможливим виконання рішення суду в даній справі (у разі задоволення позову). 
Ухвалою Господарського суду Вінницької області від 3 лютого 2025 року відмовлено в задоволенні заяви Прокурора.
Мотивуючи дану ухвалу,    місцевий господарський суд виходив, зокрема з того, що    особа, яка подала заяву про забезпечення позову, повинна обґрунтувати необхідність вжиття відповідного заходу забезпечення позову, вказуючи, що достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтвердження доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Суд вважав при цьому, що потенційна можливість ухилення відповідачів від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення заяви про забезпечення позову.
Разом з тим, місцевий господарський суд в оскаржуваній ухвалі відзначив, що до поданої заяви про забезпечення позову заявником не додано жодного доказу на підтвердження викладених в ній доводів (додано лише витяг з ЄДРРПНМ). Разом з тим, на переконання суду, обґрунтованих причин, у зв`язку з якими необхідно забезпечувати позов та будь-яких належних доказів того, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду, Прокурором не надається.

Не погоджуючись з винесеною ухвалою, Прокурор звернувся до Північно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просив оскаржувану ухвалу скасувати та прийняти постанову, якою задоволити заяву Прокурора про забезпечення позову.
Мотивуючи дану апеляційну скаргу Прокурор звертає увагу апеляційного господарського суду на те, що 29 серпня 2024 року до Позивача надійшло клопотання Відповідача 2 (реєстраційний індекс Р/01/64305) щодо затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,0430 Га, кадастровий номер 0510100000:02:007:0263, для будівництва та обслуговування будівель торгівлі, за адресою: м. Вінниця, провулок 1-й Ботанічний, 20-А та передачі земельної ділянки в оренду. Як вважає Прокурор складовою в вищезазначеному поданому проекті землеустрою щодо відведення земельної ділянки є договір купівлі-продажу від 31 травня 2024 року, зареєстрований за №1073, яким Відповідач 1 передав у власність (продав) Відповідачу 2 нежитлову будівлю загальною площею 317 кв.м. Констатував, що станом на 7 жовтня 2024 року вищезазначена земельна ділянка в оренду не передавалась та що вказана інформація на переконання Прокурора свідчить про те, що на даний час у Позивача наявні документи щодо відведення земельної ділянки на якій здійснено самочинне спірне будівництво, та розгляд цього питання може привести до затягування та ускладнення можливості прийняття судом законного рішення, а також утруднення його виконання в подальшому.
Також Прокурор в апеляційній скарзі зауважує, що враховуючи, що Відповідачем здійснено самочинне будівництво нежитлової будівлі на спірній земельній ділянці, яка не виділялась для будівництва, та має бути повернута державі в особі Позивача, вбачається реальна загроза можливого переходу права користування ділянкою третім особам за час судового розгляду позову Прокурора, тому застосування заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно, що є предметом спору, є на його переконання необхідним для можливості подальшого виконання рішення суду. Існуюча можливість власника спірної самочинної будівлі відчужити її, а також в подальшому вчинити дії, спрямовані на відчуження можливих прав на земельну ділянку, з позиції Прокурора, може також утруднити повернення землі, і призведе до неможливості ефективного захисту інтересів держави.

Ухвалою Північно –західного апеляційного господарського суду  від 6 березня 2025 року  відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Прокурора; запропоновано Позивачу та Відповідачам  по справі подати відзив на апеляційну скаргу з доказами його надсилання Прокурору.
Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від    13 березня 2025 року проведення підготовчих дій закінчено; розгляд   апеляційної скарги  призначено до розгляду на 2 квітня 2025 року об 15:30 год..
15 березня 2025 року через підсистему «Електронний суд» від  Відповідача 2 надійшов відзив на апеляційну скаргу в якому представник Відповідача 2 вказав, що  такий спосіб забезпечення позову, як заборона Позивачу здійснювати свої повноваження, не передбачений ГПК України, іншими законами та міжнародними договорами. Відповідач 2 вважає, що діяльність органів державної влади регулюють закони та підзаконні акти, які дають суб`єктам владних повноважень можливість користування певною свободою розсуду при вирішенні питань і встановлюють лише межі такої свободи, тобто наділяють їх дискреційними повноваженнями. При цьому, Відповідач 2 вказав, що сторона, яка звертається із заявою про забезпечення позову, повинна обґрунтувати необхідність забезпечення позову, що полягає у доказуванні обставин, з якими пов`язано вирішення питання про забезпечення позову (постанова Верховного Суду від 16 листопада 2023 року в справі №921/333/23). Відповідач 2 наголошує, що всупереч наведеним вимогам, Прокурор не надав суду доказів, які можуть вказувати на наявність обставин, з якими пов`язується застосування заходів до забезпечення позову, та у чому саме вбачається неможливість чи утруднення виконання судового рішення у цій справі в разі задоволення позову , а лише формально зазначив , що «зареєстроване та не скасоване на даний час право власності на самочинно збудовану нежитлову будівлю створює ризик незаконного вибуття з власності і володіння громади земельної ділянки на якій воно розміщене».
Через систему "Електронний суд"  апеляційного господарського суду 31 березня 2025 року надійшло клопотання від Відповідача 2 про відкладення розгляду справи, обгрунтоване вступом представника Відповідача 1 (Лепетухою Я.В.) у справу та ознайомленням з матеріалами справи.
Також, від представника Відповідача 1 надійшло клопотання про зупинення провадження по справі до   ухвалення Великою Палатою Верховного Суду рішення у справі №908/2388/21, обгрунтоване тим, що   ухвалою Господарського суду Вінницької області   від 31 березня 2025 року   зупинено провадження у справі № 902/1126/24 до ухвалення Великою Палатою Верховного Суду остаточного рішення у справі             № 908/2388/21.
Ухвалою апеляційного господарського суду від 1 квітня 2025   року заяву представника Відповідача 2 задоволено. Забезпечено представнику Відповідача 2 участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду. 
Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 2 квітня 2025   року в справі №9902/1126/24, з підстав зазначених у даній ухвалі,  розгляд апеляційної скарги відкладено на 9 квітня 2025 року об 16:00 год. Крім того вказаною ухвалою, з підстав зазначених у ній, колегією суду відмовлено у клопотанні Відповідача 1 щодо зупинення провадження. 
Ухвалою апеляційного господарського суду від 4 квітня 2025   року заяву представника Позивача задоволено. Забезпечено представнику Позивача участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду. 
Ухвалою апеляційного господарського суду від 7 квітня 2025   року заяву представника Відповідача 2 задоволено. Забезпечено представнику Відповідача 2 участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду. 
У зв`язку із тимчасовою непрацездатністю судді-члена колегії Маціщук А.В., відповідно до відомостей табелю КП "Діловодство спеціалізованого суду" у період з   8 квітня 2025 року по 10 квітня 2025 року включно, на підставі Службової записки головуючого судді по даній справі, розпорядженням керівника апарату суду від 8 квітня 2025 року за №01-05/114 призначено заміну судді-члена колегії в справі №902/1126/24.
Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя Василишин А.Р., суддя Бучинська Г.Б.,                    Філіпова Т.Л..     
Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 8 квітня 2025   року  прийнято справу   №902/1126/24 до провадження у складі колегії суддів: головуючий суддя Василишин А.Р., суддя Бучинська Г.Б., Філіпова Т.Л..     
          
В судове засідання від 9 квітня 2025 року представник Відповідача 2 не з`явився, про причини неявки суд не повідомив. 
Водночас,   суд не викликав учасників справи у судове засідання, відповідно до частини 1     статті 120 Господарського процесуального кодексу України, що вказує на те, що   ухвалою суду від 2 квітня 2025 року явка сторін обов`язковою не визнавалась.
Разом з тим суд констатує, що відкладення розгляду апеляційної скарги, визначено статтею 273 Господарського процесуального кодексу України, що по суті є неприпустимим з огляду на те, що це суперечить одному із завдань господарського судочинства, визначених частиною 1 статті 2 Господарського процесуального кодексу   України (своєчасне вирішення судом спорів). При цьому апеляційний господарський суд наголошує на тому, що в силу дії частини 2 статті 2 Господарського процесуального кодексу України, суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням господарського судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.     
В силу дії частини 3 статті 202 Господарського процесуального кодексу України, якщо учасник справи або його представник належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі: неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.
З огляду на що, колегія апеляційного господарського суду вбачає за можливим розглядати дану апеляційну скаргу без участі представника Відповідача 2, за наявними в матеріалах справи доказами, зважаючи на закінчення тридцятиденного строку розгляду даної апеляційної скарги та зважаючи на те, що в судовому засіданні від 2 квітня 2025 року був присутній представник Відповідача 2 в якому висвітлив свою позицію з приводу доводів та заперечень апеляційної скарги Прокурора. Крім того в матеріалах справи наявний відзив Відповідача 2 на апеляційну скаргу в котрому висвітлено позицію Відповідача 2.

В судовому засіданні від 2, 9 квітня 2025 року Прокурор підтримав  доводи, наведені в апеляційній скарзі,    та з підстав,    висвітлених у ній, просить суд  задоволити апеляційну скаргу, а    оскаржувану ухвалу скасувати та прийняти нове рішення яким задоволити заяву про забезпечення заходів позову. Прокурор зазначив, що 29 серпня 2024 року до Позивача надійшло клопотання Відповідача 2  щодо затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,0430 Га, кадастровий номер 0510100000:02:007:0263, для будівництва та обслуговування будівель торгівлі, де складовою в вищезазначеному поданому проекті землеустрою щодо відведення земельної ділянки є договір купівлі-продажу від 31 травня 2024 року, яким Відповідач 1 передав у власність Відповідачу 2 нежитлову будівлю загальною площею 317 кв.м. Прокурор зазначив, що вказана інформація на переконання Прокурора свідчить про те, що на даний час у Позивача наявні документи щодо відведення земельної ділянки на якій здійснено самочинне спірне будівництво, та розгляд цього питання може привести до затягування та ускладнення можливості прийняття судом законного рішення, а також утруднення його виконання в подальшому.
В судовому засіданні від 9 квітня 2025 року Позивач підтримав доводи, наведені в апеляційній скарзі Прокурора    та просив суд  задоволити апеляційну скаргу Прокурора, а    оскаржувану ухвалу скасувати та прийняти нове рішення яким задоволити заяву про забезпечення заходів позову. 
В судовому засіданні від 9 квітня 2025 року, яке проведено в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду, представник Відповідача 1 заперечив проти  доводів, наведених  в апеляційній скарзі Прокурора,    та з підстав,    висвітлених у відзиві, просив суд  відмовити в її задоволенні, а    оскаржувану ухвалу залишити без змін, зазначивши, що Прокурор не надав суду доказів, які можуть вказувати на наявність обставин, з якими пов`язується застосування заходів до забезпечення позову, та у чому саме вбачається неможливість чи утруднення виконання судового рішення у цій справі в разі задоволення позову, а лише формально зазначив, що зареєстроване та не скасоване на даний час право власності на самочинно збудовану нежитлову будівлю створює ризик незаконного вибуття з власності і володіння громади земельної ділянки на якій воно розміщене.
Заслухавши пояснення представників Прокурора, Позивача та Відповідача 1, дослідивши матеріали справи та обставини на предмет повноти їх встановлення, надання їм судом першої інстанції належної юридичної оцінки, вивчивши доводи апеляційної скарги стосовно дотримання норм матеріального і процесуального права судом першої інстанції, колегія суддів Північно–західного апеляційного господарського суду приходить до висновку, що апеляційну скаргу Прокурора слід залишити без задоволення,  а оскаржувану  ухвалу  без змін. При цьому колегія виходила з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи предметом позову в даній справі є зобов`язання Відповідача усунути перешкоди Позивачу у користуванні земельною ділянкою, загальною площею 0,0430 Га, привівши її у придатний до використання стан, шляхом знесення об`єкту самочинного будівництва: нежитлової будівлі, загальною площею 317 кв. м; припинення володіння Відповідачем 2 нерухомим майном: нежитловою будівлею, загальною площею 317 кв. м, шляхом внесення до Державного реєстру запису про відсутність права із закриттям розділу у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та реєстраційної справи на об`єкт нерухомого майна; скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно - нежитлову будівлю, загальною площею 317 кв. м, шляхом внесення до Державного реєстру запису про відсутність права із закриттям розділу у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та реєстраційної справи на об`єкт нерухомого майна.
В обґрунтування позовних вимог Прокурор зазначив, що Відповідачем 1 здійснено самочинне будівництво нежитлової будівлі на спірній земельній ділянці, яка не виділялася для будівництва. Вказує, що в подальшому між Відповідач 1 та Відповідачем 2 укладено договір купівлі-продажу від 31 травня 2024 року, яким Відповідач 1 відчужив нежитлову будівлю площею 317 кв.м. та що Відповідач 2 звернувся до Позивача щодо затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,0430 Га кадастровий номер 0510100000:02:007:0263 для будівництва та обслуговування будівель торгівлі та передачі земельної ділянки в оренду. 
Прокурор, зважаючи на те, що вжиття судом заходів забезпечення позову забезпечить фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову, звернувся до місцевого господарського суду із заявою про забезпечення позову. 

Колегія суддів констатує, що статтею 136 Господарського процесуального кодексу України, передбачено, що господарський суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених  статтею 137 цього Кодексу  заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
У відповідності до частини 1  статті 137 Господарського процесуального кодексу України, позов забезпечується, зокрема, накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачу і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною відповідачу вчиняти певні дії; встановленням обов`язку вчинити певні дії; забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві, або виконувати щодо нього інші зобов`язання; зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку; іншими заходами, необхідними для забезпечення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів, якщо такий захист або поновлення не забезпечуються заходами, зазначеними у пунктах 1 - 9 цієї частини.
За змістом  статті 140 Господарського процесуального кодексу України  заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи. Ухвалу про забезпечення позову або про відмову у забезпеченні позову може бути оскаржено. Оскарження ухвали про забезпечення позову не зупиняє її виконання, а також не перешкоджає подальшому розгляду справи.
Тобто, за приписами чинного господарського процесуального законодавства таку процесуальну дію, як забезпечення позову, може бути вчинено як до пред`являння позову так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду (реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації, витрачання коштів не для здійснення розрахунків з позивачем, укладення договорів поруки чи застави за наявності невиконаного спірного зобов`язання тощо). Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.
При цьому, колегія суддів зауважує, що адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується господарським судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. При зверненні до суду з заявою про вжиття заходів забезпечення позову у вигляді накладення арешту на майно відповідача, заявник зобов`язаний надати докази того, що запропонований захід до забезпечення позову дійсно може виключити можливість невиконання або утруднення виконання судового рішення.
Поряд з тим, колегія суддів звертає увагу, що особа, яка подала заяву про забезпечення позову, повинна обґрунтувати необхідність вжиття відповідного заходу забезпечення позову. Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову.
У відповідності до  статті 73 Господарського процесуального кодексу України,  доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
В силу дії  статті 74 Господарського процесуального кодексу України,  кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу
Водночас, згідно зі статтями  77,  79 Господарського процесуального кодексу України, обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
 Окрім того, колегія суду зауважує, що заходи забезпечення позову мають бути   співмірними  із заявленими позивачем вимогами (частина 4 статті 137 Господарського процесуального кодексу України). Співмірність передбачає співвідношення господарським судом негативних наслідків від вжиття заходів до забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, та майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.
При цьому, що між сторонами існує спір відносно повернення орендованої земельної ділянки та приведення її в належний стан шляхом знесення за власний рахунок об`єктів самочинного будівництва, а також про скасування рішень державного реєстратора про державну реєстрацію прав на об`єкти, які позивач вважає самочинним будівництвом.
Колегія суду зауважує, що враховуючи мету застосування заходів забезпечення позову, їх вжиття щодо нерухомого майна не вимагає обмеження в користуванні ним, оскільки для найменшого порушення інтересів відповідача та збереження нерухомого майна обґрунтованими можуть бути визнані й інші способи забезпечення позову (заборона відчуження нерухомого майна без позбавлення відповідача та інших осіб права користування ним, заборона державним реєстраторам  проводити (здійснювати) реєстраційні дії відносно спірного майна тощо).
Разом з тим, особа, яка подала заяву про забезпечення позову, повинна обґрунтувати причини звернення із заявою про забезпечення позову. З цією метою та з урахуванням загальних вимог, передбачених статтею 74 Господарського процесуального кодексу  України, обов`язковим є подання доказів наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу до забезпечення позову. 
Отже умовою застосування заходів до забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення господарського суду, що невжиття таких заходів може утруднити чи зробити неможливим виконання судового рішення або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. 
Оскільки, Прокурор звернувся до суду з позовними вимогами немайнового характеру, частина з яких не вимагатиме примусового виконання (скасування рішення державного реєстратора) у цьому випадку має бути застосовано та досліджено таку підставу вжиття заходів забезпечення позову, як достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.
Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість вчинення Відповідачами 1 та 2 певних дій не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.
При цьому колегія суду звертає увагу Прокурора і на те, що обгрунтовуючи заяву останній вказує на дії Відповідачів 1 та 2, що вчинені раніше в той час, як вже вказано вище у даній постанові  для встановлення обставин щодо необхідності здійснення забезпечення позову важливим є доведення факту вчинення Відповідачами 1 та 2 дій, після пред`явлення чи подання позову (чого Прокурором не доведено жодними належними та допустимими доказами). 
З огляду на вищевказане проаналізувавши обгрунтування заяви Прокурора про забезпечення позову (а саме, що Відповідачами 1 та 2 ніби-то  вживаються заходи з оформлення права користування земельною ділянкою; існування загрози, що спірний об`єкт нерухомого майна може перейти у власність третіх осіб з метою перешкоджання Позивачу у захисті та відновлені його порушеного права) та зважаючи на відсутність доказів в підтвердження вчинення Відповідачем 2 дій щодо відчуження нерухомого майна з огляду пред`явлених Прокурором вимог позову, колегія суддів зазначає, що Прокурором не було наведено достатніх підстав щодо наявності обставин, щодо забезпечення позову та накладення арешту на майно, які б свідчили про ймовірність ускладнення виконання судового рішення по справі у разі задоволення позову.
При цьому, покликання Прокурора лише на припущення щодо гіпотетичного вчинення в майбутньому Відповідачем 2 дій по відчуженню майну суперечить підставам та меті вжиття заходів забезпечення позову. Оскільки сама лише побудова спірного майна (без доведення саме на даній стадії ознак самочинності такого будівництва) та вчинення дій щодо його відчуження є правом власника майна яке витікає із правомочностей права власності. В той же час в справі позов пред`явлено як до особи, яка збудувала майно (Відповідач 1) так і до особи яка його купила (Відповідач 2)), за відсутності доказів, які б вказували на подальший ланцюг завуальованих чи прямих дій саме Відповідачем 2  як покупцем спірного майна, котрі б вказували на намагання Відповідачем 2 в майбутньому відчужити майно.
В той же час, з огляду на те, що одне із видів забезпечень про котре просить Прокурор спрямоване не до Відповідачів, а до Позивача в інтересах котрого і подав позов Прокурор, в призмі всього вищеописаного (в тому числі й недоведення намірів і дій Позивача щодо розгляду будь-яких клопотань Відповідача 2) в сукупності з фактом того, що Позивач повністю підтримує дії Прокурора (як в аспекті подачі позову так і в аспекті заявлення заяви про забезпечення позову) таке забезпечення взагалі є абсурдним.
Поміж тим, колегія суду констатує, що згідно витягу з Єдиного державного реєстру на нерухоме майно від 27 січня 2025 року Відповідач 2 набув права власності на об`єкт нерухомого майна, а саме нежитлову будівлю, загальною площею 317 кв.м 31 травня 2024 року на підставі договору купівлі-продажу. Як власник нерухомого майна 29 серпня 2024 року Відповідач 2 звернувся до Позивача про затвердження проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,0430 Га та надання її в оренду.
Відтак,  докази наявні в матеріалах справи лише підтверджують наміри Відповідача 2 як власника майна оформити право користування земельною ділянкою під нерухомим майном, а в цілому відсутність намірів щодо відчуження нерухомого майна  і жодним чином не вказують на необхідність вживати обмежувальних заходів щодо об`єкту нерухомості.
Окрім того, колегія суддів звертає увагу Прокурора на те, що навіть за можливого набуття в майбутньому Відповідачем 2 земельної ділянки під належним йому нерухомим майном, дана земельна ділянка набудеться на такому речовому праві як користування (тобто не буде переходити у власність), що вказує на те, що спірна земельна ділянка юридично залишається у власності Позивача (територіальної громади), тобто нікуди не зникає та не переходить на підставі речового права.  
Поряд з тим, зважаючи на способи захисту заявлені Прокурором в позовній заяві, колегія суддів зауважує те, що згідно положень Закону України «Про виконавче провадження» арешт майна полягає у проведенні його опису, оголошенні заборони розпоряджатися ним, а у разі потреби в обмеженні права користування майном, здійсненні опечатування або вилученні його у боржника та переданні на зберігання іншим особам, про що зазначається в акті опису. Види, обсяги і строк обмеження встановлюються виконавцем у кожному конкретному випадку з урахуванням властивостей майна, його значення для власника чи володільця, необхідності використання та інших обставин. Тобто арешт є найбільш обтяжливим заходом, який підлягає примусовому виконанню.
Арешт майна це накладення заборони на право розпоряджатися майном з метою його збереження до визначення подальшої долі цього майна. Заборона на відчуження об`єкта нерухомого майна це перешкода у вільному розпорядженні майном. Арешт майна і заборона на відчуження майна є самостійними видами (способами) забезпечення позову, обидва способи за правовою сутністю обмежують право відповідача розпоряджатися спірним майном, але вони є різними для виконання ухвали про забезпечення позову, а тому немає суттєвого значення у виборі їх застосування для вирішення справи та способу забезпечення позову, де головним є унеможливлення подальшого відчуження майна, а не обмеження у праві користування ним. Відтак, в заяві про забезпечення позову має місце одному виду заходу забезпечення позову, а саме: як то арешт спірного майна чи як то заборона  на відчуження майна, оскільки застосування двох заходів одночасно є взаємосуперечливи та виключають дію один одного, оскільки такі заходи направлення на одну ціль та мету, а саме  обмеження права відповідача розпоряджатися спірним майном.
Підсумовуючи вищевикладене, колегія суддів зазначає, що Прокурором не надано доказів на підтвердження вчинення Позивачем чи Відповідачем 2 дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду (навпаки ж всі дії Відповідача 2 свідчать про наміри володіти спірним майном, а дії Позивача свідчать про повну підтримку позиції Прокурора), тоді як посилання Прокурора в заяві на потенційну можливість ухилення Відповідачів від виконання судового рішення та відчуження спірного майна на користь третіх осіб в майбутньому  без наведення відповідного обґрунтування та доказів  не є достатньою підставою для задоволення такої заяви.
Враховуючи усе вищевстановлене в даному судовому рішенні, колегія суддів прийшла до висновку, що заява Прокурора про забезпечення позову по даній справі не підлягає до задоволення, а відтак приймає рішення про відмову у її задоволенні.
Дане вчинено і місцевим господарським судом,    а відтак апеляційний господарський суд    залишає оспорювану ухвалу без змін з огляду на її законність і обгрунтованість,    а також те, що при прийнятті даної постанови, Північно-західним апеляційним господарським судом    не встановлено обставин, що б вказували на    необхідність    скасування даної ухвали (в розумінні частини 4  статті 269 Господарського процесуального кодексу України).
                            Керуючись статтями 129, 275-277, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд
 ПОСТАНОВИВ:
1. Апеляційну скаргу Заступника керівника Вінницької окружної прокуратури на ухвалу Господарського суду Вінницької області від 3 лютого 2025 року у справі №902/1126/24 - залишити без задоволення. 
2. Ухвалу Господарського суду Вінницької області від 3 лютого 2025 року у справі №902/1126/24  - залишити без змін.
3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.
4. Відповідно до частини 1 статті 287 ГПК України, дана постанова не підлягає касаційному оскарженню, окрім випадків, визначених у підпунктах а, б, в, г пункту 2 частини 3 статті 287 ГПК України.
5. Матеріали оскарження ухвали по справі №902/1126/24 повернути Господарському суду Вінницької області.
Повний текст постанови виготовлено 14 квітня 2025 року.

Головуючий  суддя                                                                      Василишин А.Р. 

        Суддя                                                                                              Бучинська Г.Б.  

Суддя                                                                                              Філіпова Т.Л.