КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/5237/2025
Справа № 369/16832/24
 
П О С Т А Н О В А

 
Іменем       України
 
19 березня 2025 року
м. Київ
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді               Кашперської Т.Ц.,
суддів                                    Кафідової О.В., Яворського М.А.,
за участю секретаря             Діденка А.С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1   на ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області в складі судді Фінагеєвої І.О., постановлену в м. Київ 15 жовтня 2024 року про відмову у відкритті провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Рідний-2-Житло-Сервіс» у порядку ст. 128 КПК України про відшкодування моральної шкоди,
заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, 
 
в с т а н о в и в :
            
У жовтні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з цивільним позовом у кримінальному провадженні в порядку ст. 128 КПК України про відшкодування моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, просив стягнути з цивільного відповідача - ТОВ «Рідний-2-Житло-Сервіс» на користь цивільного позивача ОСОБА_1 компенсацію за завдану йому моральну шкоду в розмірі 350000 грн.
 
Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 15 жовтня 2024 року відмовлено у відкритті провадження в справі.
 
Позивач ОСОБА_1 , не погоджуючись із ухвалою суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права, просив скасувати ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 15 жовтня 2024 року та відкрити провадження за цивільним позовом ОСОБА_1 до ТОВ «Рідний-2-Житло-Сервіс» про відшкодування моральної шкоди в кримінальному провадженні № 12024116400000090.
Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, посилався на те, що суд в оскаржуваній ухвалі зазначає одночасно дві взаємовиключні позиції: по-перше, про те, що позовна заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, а повинна розглядатися в межах кримінального провадження, а по-друге, що позивач звернувся до суду з цивільним позовом в конкретному кримінальному провадженні № 12024116400000090, в якому на момент звернення до суду, як зазначає позивач, триває досудове розслідування.
Вважав незрозумілим зазначення в резолютивній частині ухвали про відмову у відкритті провадження за позовною заявою в порядку ст. 128 КПК України.
Наголошував, що судом першої інстанції безпідставно поєднано в одному реченні позовну заяву за нормами ЦПК, якої позивач не подавав до суду, і норми КПК, саме за якими і подавався цивільний позов в порядку ст. 128 КПК України.
Звертав увагу, що назвою документа, який подавався до суду, було «Цивільний позов у кримінальному провадженні в порядку ст. 128 КПК України про відшкодування моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням», а не «позовна заява», яка вказано в оскаржуваній ухвалі.
Тобто, саме цивільний позов в рамках кримінального провадження позивачем і було подано до суду, тому є незрозумілим, чому в оскаржуваній ухвалі йому роз`яснено право на звернення з цивільним позовом в рамках кримінального провадження. При цьому, відмовляючи у відкритті провадження по цивільному позову в рамках кримінального провадження, суд першої інстанції безпідставно посилається на норми ЦПК України та називає цей цивільний позов позовною заявою.
Не погоджувався з висновками суду першої інстанції, що на даний час позивач має право звернутися з даним позовом до органу досудового розслідування, в провадженні якого перебуває кримінальне провадження № 12024116400000090, вказував, що орган досудового розслідування не має повноважень розглядати цивільні позови.
Підсумовував, що позивачем у відповідності до норм КПК України було подано саме до суду відповідний цивільний позов, а тому незрозумілим є цитування судом першої інстанції норм ЦПК України та КПК України без прив`язки їх до існуючих обставин справи.
 
Відзивів на апеляційну скаргу не надійшло.
 
Учасники справи в судове засідання 19 березня 2025 року не з`явилися, про дату, час і місце розгляду справи належним чином повідомлені шляхом направлення судової повістки-повідомлення до електронного кабінету та на поштову адресу, клопотань про відкладення розгляду справи не направляли; ОСОБА_1 направив заяву про розгляд справи без його участі.
 
Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
            
Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.
 
Із матеріалів справи вбачається, що в жовтні 2024 року ОСОБА_1 подав до суду цивільний позов у кримінальному провадженні в порядку ст. 128 КПК України про відшкодування моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, посилаючись на те, що 22 липня 2024 року ним було подано заяву до відділення поліції Фастівського РУП ГУНП в Київській області заяву про вчинення кримінального правопорушення/злочину. За наслідками розгляду цієї заяви було відкрите кримінальне провадження № 12024116400000090.
Наводив зміст ст. 127, 128 КПК України, вказував, що оскільки досудовим слідством ще не встановлено, яка саме посадова особа ТОВ «Рідний-2-Житло-Сервіс» здійснила несанкціонований доступ до Єдиного державного реєстру судових рішень та незаконне збирання, зберігання, використання, поширення конфіденційної інформації про позивача, цивільним відповідачем він зазначає саме юридичну особу ТОВ «Рідний-2-Житло-Сервіс».
Посилався на ч. 1 ст. 1167, ст. 23 ЦК України, наводив обґрунтування заподіяння йому моральної шкоди та її розміру, ст. 61 КПК України.
До позову ОСОБА_1 надано копію витягу з Єдиного державного реєстру судових розслідувань по кримінальному провадженню № 12024116400000090, яке зареєстроване 02 вересня 2024 року, правова кваліфікація кримінального правопорушення - ч. 1 ст. 182 КК України. Згідно короткого викладу обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення - до ВП № 2 Фастівського РУП ГУНП в Київській області надійшла ухвала слідчого судді Києво-Святошинського районного суду Київської області від 19 серпня 2024 року (справа 369/13020/24), згідно якої, зобов`язано внести відомості в ЄРДР за заявою ОСОБА_1 від 22 липня 2024 року. Відомості про особу, якій повідомлено про підозру, не зазначені (а. с. 5).
 
Наведене підтверджується матеріалами справи.
 
У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.
 
За статтею 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності й спеціалізації та визначається законом.
 
Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, яка є частиною національного законодавства, кожен при вирішенні спору щодо його цивільних прав та обов`язків має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
 
Поняття «суд, встановлений законом» включає в себе, зокрема, таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності.
 
Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних та юридичних осіб, державних і суспільних інтересів.
 
Вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, суд повинен перевірити належність справ до його юрисдикції (предметної та суб`єктної) та підсудності (територіальної юрисдикції).
 
Право на доступ до суду реалізується на підставах і в порядку, встановлених законом. Кожний із процесуальних кодексів встановлює обмеження щодо кола питань, які можна вирішити за відповідними судовими процедурами. Зазначені обмеження спрямовані на дотримання оптимального балансу між правом людини на судовий захист і принципами юридичної визначеності, ефективності й оперативності судового процесу.
Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950) щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. З приводу цього прецедентним є рішення ЄСПЛ у справах «Осман проти Сполученого королівства» від 28 жовтня 1998 року та «Круз проти Польщі» від 19 червня 2001 року. У вказаних рішеннях зазначено, що право на суд не є абсолютним; воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує врегулюванню з боку держави.
 
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 подав до Києво-Святошинського районного суду Київської області цивільний позов у кримінальному провадженні № 12024116400000090.
 
Також суд встановив, що в кримінальному провадженні № 12024116400000090, як зазначив позивач, триває досудове розслідування, однак доказів, на якій стадії перебуває кримінальне провадження, позивачем не надано.
 
Підстави та порядок подання цивільного позову у кримінальному провадженні врегульовано статтею 128 КПК України.
 
Відповідно до ч. 1, 4, 5 статті 128 КПК України особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.
Форма та зміст позовної заяви повинні відповідати вимогам, встановленим до позовів, які пред`являються у порядку цивільного судочинства.
Цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.
 
Аналіз змісту указаної норми свідчить про те, що:
- правом пред`явити цивільний позов у кримінальному провадженні наділена особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, що кореспондується із визначенням поняття «потерпілий», яке викладено у частині першій статті 55 КПК України (потерпілим у кримінальному провадженні може бути фізична особа, якій кримінальним правопорушенням завдано моральної, фізичної або майнової шкоди, юридична особа, якій кримінальним правопорушенням завдано майнової шкоди);
- такий цивільний позов пред`являється під час кримінального провадження до початку судового розгляду, тобто цивільний позов подається до органу досудового розслідування або до суду, в якого на розгляді перебуває кримінальне провадження;
- цивільний позов у кримінальному провадженні пред`являється до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.
Тобто обставини щодо статусу потерпілого у кримінальному провадженні для пред`явника цивільного позову (цивільного позивача), обставини щодо статусу підозрюваного та/або обвинуваченого у кримінальному провадженні для осіб, до яких подано цивільний позов, а також визначення місця, де перебуває на розгляді кримінальне провадження є визначальними для правильного вирішення прийнятності цивільного позову у кримінальному провадженні.
 
Аналогічні правові висновки викладені в постанові Верховного Суду від 26 листопада 2024 року в справі № 524/8208/23, які враховуються апеляційним судом.
 
Разом із тим, матеріали справи не містять доказів, що на розгляді Києво-Святошинського районного суду Київської області перебуває кримінальне провадження № 12024116400000090, і що в цьому кримінальному провадженні ОСОБА_1 визнано потерпілим, а також що в зазначеному кримінальному провадженні будь-якій особі було оголошено підозру.
 
Вищенаведене дає підстави для висновку про передчасність подання ОСОБА_1 до Києво-Святошинського районного суду Київської області цивільного позову в кримінальному провадженні, який підлягав би розгляду саме в порядку кримінального судочинства.
 
За таких обставин у суду першої інстанції не було передбачених законом підстав приймати заяву, подану ОСОБА_1 , саме як позов в кримінальному провадженні, оскільки таке провадження в Києво-Святошинському районному суді Київської області станом на час звернення ОСОБА_1 до суду відсутнє і доводами апеляційної скарги іншого не доведено.
 
Аналіз ст. 128 КПК України свідчить, що особа може звернутися до суду з цивільним позовом про відшкодування шкоди, завданої внаслідок вчинення кримінального правопорушення у кримінальному провадженні, проте не позбавлена можливості звернутися з таким же позовом і у порядку цивільного судочинства.
 
Само по собі кримінальне судочинство не становить іншої, ніж зазначено, юрисдикції судів, створених для захисту порушених приватних прав, тому не можна стверджувати, що потерпілій особі слід заявляти вимоги про стягнення безпідставно одержаних коштів на підставі ст. 1212 ЦК України, саме в порядку кримінального судочинства. При вирішенні питання суд повинен виходити з характеру спору, суб`єктного складу правовідносин, предмету та підстав заявлених вимог.
 
Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.
 
Таким чином, оскільки правові підстави для прийняття цивільного позову в кримінальному провадженні були відсутні, судом першої інстанції правомірно вирішувалось питання про альтернативну можливість розгляду справи в порядку цивільного судочинства.
 
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 186 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
 
Оскільки у суду першої інстанції не було передбачених законом підстав приймати заяву, подану ОСОБА_1 , саме як позов в кримінальному провадженні, в зв`язку з відсутністю на розгляді в даному суді кримінального провадження № 12024116400000090,
однак, водночас, цивільні позови в кримінальному провадженні, які подаються потерпілими відповідно до положень ст. 128 КПК України, є категорією кримінального судочинства та з огляду на їх правову природу не підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства, - 
суд першої інстанції дійшов правомірного висновку, не спростованого доводами апеляційної скарги, що у відкритті провадження в справі за поданим ОСОБА_1 цивільним позовом в кримінальному провадженні № 12024116400000090 необхідно відмовити, та враховуючи вимоги ч. 5 ст. 186 ЦПК України, роз`яснив позивачеві, що справа підлягає розгляду в порядку кримінального судочинства.
 
При цьому, відповідно до ч. 7 ст. 128 КПК України, особа, яка не пред`явила цивільного позову в кримінальному провадженні, а також особа, цивільний позов якої залишено без розгляду, має право пред`явити його в порядку цивільного судочинства.
 
Враховуючи вищевикладене, у випадку непред`явлення ОСОБА_1 цивільного позову в кримінальному провадженні або у випадку залишення його цивільного позову без розгляду, останній матиме право звернутися з позовом (а не з цивільним позовом в кримінальному провадженні) в порядку цивільного судочинства, і таким чином, відмова суду першої інстанції у відкритті провадження за цивільним позовом в кримінальному провадженні ухвалою від 15 жовтня 2024 року не є порушенням права на справедливий судовий захист та не може вважатися обмеженням права доступу до суду.
 
Таким чином, ОСОБА_1 не позбавлений можливості подати цивільний позов в кримінальному провадженні № 12024116400000090 до органу досудового розслідування або, після надходження кримінального провадження до суду - до відповідного суду, в якому він розглядатиметься, а також не позбавлений можливості в будь-який даний час звернутися з відповідним позовом про відшкодування шкоди до суду в порядку цивільного судочинства.
 
Зважаючи на встановлені обставин, доводи апеляційної скарги:
про наявність в ухвалі суду першої інстанції взаємовиключних позицій, 
про безпідставне поєднання в одному реченні позовної заяви за нормами ЦПК, якої позивач не подавав до суду, і норми КПК, саме за якими і подавався цивільний позов в порядку ст. 128 КПК України, 
щодо нерозуміння позивачем підстав відмови у відкритті провадження, 
щодо подання ОСОБА_1 саме цивільного позову в межах кримінального провадження, а не позову в порядку цивільного судочинства,
про відсутність у органів досудового розслідування повноважень розгляду цивільних позовів, про застосування судом першої інстанції норм ЦПК та КПК України без прив`язки до існуючих обставин справи, -
відхиляються апеляційним судом як неспроможні, позаяк ґрунтуються на помилковому тлумаченні позивачем порядку подання цивільного позову в кримінальному провадженні та умов прийнятості такого позову, перелік яких наведено у вищевикладеній постанові Верховного Суду від 26 листопада 2024 року в справі № 524/8208/23.
 
Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, зводяться до незгоди з ухвалою суду першої інстанції, не ґрунтуються на законі та не можуть бути підставою для скасування ухвали суду.
 
Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що ухвала суду першої інстанції постановлена із додержанням вимог закону і не може бути скасована з підстав, що викладені в апеляційній скарзі.
 
Керуючись ст. 367, 374, 375, 381, 382, 389 ЦПК України, суд, 
 
п о с т а н о в и в :
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1   залишити без задоволення.
Ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 15 жовтня 2024 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий:                                                                                                  Кашперська Т.Ц.
            
Судді:                                                                                                             Кафідова О.В. 
 
                                                                                                                        Яворський М.А.