ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 червня 2025 року	Львів	Справа № 161/5795/25 пров. № А/857/19616/25	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:
головуючого судді                                        Шавеля Р.М.,
суддів                                                            Бруновської Н.В. та Хобор Р.Б.,
з участю секретаря судового засідання -           Василюк В.Б.,

а також сторін (їх представників):
від позивача –                                         не з`явився;
від відповідача -                                         не з`явився;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові апеляційну скаргу Управління патрульної поліції у Волинській обл. Департаменту патрульної поліції на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської обл. від 29.04.2025р. в адміністративній справі за позовом представника адвоката Зайченка Олександра Володимировича, діючого на підставі ордеру на надання правничої (правової) допомоги від імені та в інтересах ОСОБА_1 , до Управління патрульної поліції у Волинській обл. Департаменту патрульної поліції про визнання протиправною та скасування постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі (суддя суду І інстанції: Рудська С.М.; час та місце ухвалення рішення суду І інстанції: 29.04.2025р., м.Луцьк; дата складання повного рішення суду І інстанції: 29.04.2025р.),-

В С Т А Н О В И В:

28.03.2025р. за допомогою системи «Електронний суд» представник адвокат Зайченко О.В., діючий на підставі ордеру на надання правничої (правової) допомоги від імені та в інтересах ОСОБА_1 , звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому просив визнати протиправною і скасувати винесену старшим інспектором відділу безпеки дорожнього руху Управління патрульної поліції /УПП/ у Волинській обл. Департаменту патрульної поліції /ДПП/ Шпаком В.Д. постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії БАА № 154349 від 18.03.2025р., якою ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.2 ст.140 КУпАП і накладено стягнення у виді штрафу в розмірі 340 грн.; стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Департаменту патрульної поліції на користь позивача понесені судові витрати в загальному розмірі 3484 грн. 48 коп. (з яких 484 грн. 48 коп. сплаченого судового збору, 3000 грн. витрат на професійну правничу допомогу (а.с.3-6).

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської обл. від 29.04.2025р. заявлений позов задоволено; скасовано постанову старшого інспектора відділу безпеки дорожнього руху УПП у Волинській обл. ДПП Шпака В.Д. про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не автоматичному режимі, серії ББА № 154349 від 18.03.2025р., якою ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.2 ст.140 КУпАП; провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 за ч.2 ст.140 КУпАП закрито; стягнуто з УПП у Волинській обл. ДПП на користь позивача судовий збір в розмірі 605 грн. 60 коп. та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 3000 грн. (а.с.55-58).

Не погодившись із винесеним судовим рішенням, його оскаржив відповідач УПП у Волинській обл. ДПП, який покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що призвело до помилкового вирішення справи, просить рішення суду скасувати та прийняти нову постанову, якою в задоволенні заявленого позову відмовити (а.с.61-65).
Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що суб`єктами вчинення правопорушення, передбаченого ч.2 ст.140 КУпАП є громадяни, громадяни-суб`єкти підприємницької діяльності та посадові особи.
На місці вчинення правопорушення інспектором поліції з`ясовано те, що встановлення рекламоносія магазину одягу та взуття (на тротуарі) в межах смуги відведення здійснила продавець магазину ОСОБА_2 , яка підтвердила вказані обставини. За таких умов встановлення власника магазину не має значення, оскільки продавець діє від імені суб`єкта господарювання, її дії вважаються діями вказаного суб`єкта, через що саме продавець правомірно притягнута до відповідальності.
Факт вчинення правопорушення зафіксовано за допомогою службового планшету на фотознімок, який є додатком до спірної постанови.
Окрім цього, апелянт не погоджується із розміром стягнутих судом витрат на правову допомогу, наголошуючи на тому, що під час визначення суми відшкодування суд повинен керуватися критерієм реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерієм розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та суті виконаних послуг.
Сума стягнутих витрат перевищує суму штрафу є неспівмірною із складністю справи; представлені докази на підтвердження цих витрат носять загальний і нечіткий характер; надані докази оплати не містить всіх обов`язкових реквізитів платіжного документа.

Представник позивача адвокат Зайченко О.В. скерував до апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу, в якому останній вважає її необґрунтованою і такою, що не підлягає до задоволення. Наголошує на тому, що суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального та процесуального права та ухвалив законне і справедливе судове рішення (а.с.87-89).
Також представник позивача у відзиві на апеляційну скаргу просить стягнути з відповідача на користь позивача понесені витрати на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції в розмірі 2000 грн. (а.с.90-92).

У зв`язку з неявкою в судове засідання осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу відповідно до вимог ч.4 ст.229 КАС України не здійснювалося. Також в порядку ч.3 ст.268, ч.2 ст.313 КАС України неявка сторін, належним чином повідомлених про час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів приходить до переконання, що подана скарга підлягає до часткового задоволення, з наступних мотивів. 

Як встановлено судом першої інстанції та слідує з матеріалів справи, 18.03.2025р. старшим інспектором ВБДР УПП у Волинській обл. ДПП Шпаком В.Д. винесено постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не автоматичному режимі серії ББА № 154349, якою ОСОБА_1 визнано винною у вчиненні правопорушення, передбаченого ч.2 ст.140 КУпАП і накладено на неї стягнення у виді штрафу в розмірі 340 грн. (а.с.37).
Із змісту вказаної постанови слідує, що о 14 год. 05 хв. 18.03.2025р. по вул.Луцька, 4 в селищі Локачі ОСОБА_1 розмістила рекламоносій магазину одягу в межах смуги відведення (на тротуарі), не погодивши таке встановлення із підрозділом НП України у встановленому законом порядку, чим порушила вимоги п.п.1.5, 32.1 Правил дорожнього руху /ПДР/, Закон України «Про рекламу» та п.52-3 Закону України «Про дорожній рух».
До вказаної постанови долучено в якості додатку фото з місця правопорушення (а.с.38).

Приймаючи рішення по справі та задовольняючи заявлений позов, суд першої інстанції виходив з того, що позивач ОСОБА_1 не може вважатися суб`єктом відповідальності за ч.2 ст.140 КУпАП в розглядуваному випадку, оскільки доказів покладання на неї обов`язків по погодженню встановлення рекламоносія не здобуто; матеріали справи не містять відеофіксації вчиненого правопорушення, через що належні докази зі сторони відповідача не представлені.
Окрім цього, суд вирішив питання про розподіл судових витрат, стягнув з відповідача суму сплаченого судового збору за подання позовної заяви та витрати на правову допомогу.
Також понесені позивачем витрати на професійну правничу допомогу є співмірними із складністю справи та виконаними адвокатом роботами (наданих послугами), часом, витраченим адвокатом на їх виконання (надання) та обсягом наданих адвокатом послуг і виконаних робіт. 
З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що в цій конкретній справі витрати на правничу допомогу в сумі 3000 грн. є реальними, співмірними зі складністю справи, підтвердженими належними доказами, тому у відповідності до ч.1 ст.139 КАС України підлягають стягненню за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Між тим, такі висновки суду першої інстанції, на думку колегії суддів, не у повній мірі (в частині розподілу судових витрат) відповідають нормам матеріального та процесуального права, з наступних підстав.

Згідно з диспозицією 2 ст.140 КУпАП порушення визначеного законодавством порядку погодження з уповноваженим підрозділом Національної поліції: встановлення рекламоносіїв, технічних засобів організації дорожнього руху, проведення будь-яких робіт на автомобільних дорогах, вулицях, залізничних переїздах; розроблення проектної документації на будівництво, реконструкцію і ремонт автомобільних доріг, вулиць, залізничних переїздів та об`єктів дорожнього сервісу; здійснення пасажирських перевезень за встановленими маршрутами руху транспортних засобів загального користування, тягне за собою накладення штрафу на громадян у розмірі двадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян і на посадових осіб, громадян - суб`єктів господарської діяльності - у розмірі тридцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Відповідно до приписів ПДР:
п.1.5 - дії або бездіяльність учасників дорожнього руху та інших осіб не повинні створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю або здоров`ю громадян, завдавати матеріальних збитків.
п.32.1 - з уповноваженими підрозділами Національної поліції узгоджуються:
а) розміщення в смугах відведення автомобільних доріг або червоних лініях міських вулиць і доріг та їх штучних спорудах кіосків, павільйонів, рекламоносіїв, пересувних торговельних пунктів, а також на прилеглих територіях, будинках, спорудах - адміністративних приміщень підприємств, установ та організацій;
б) умови та порядок руху колон у складі більш як п`яти механічних транспортних засобів;
в) порядок буксирування двох і більше транспортних засобів;
З органами Національної поліції узгоджуються також інші питання забезпечення безпеки дорожнього руху, передбачені законодавчими актами.

Згідно із ст.1 Закону України № 2862-IV від 08.09.2005р. «Про автомобільні дороги України» рекламоносій - спеціальна тимчасова або розташована на відкритій місцевості стаціонарна конструкція, на якій розміщується зовнішня реклама; смуга відведення - земельні ділянки, що надаються в установленому порядку для розміщення автомобільної дороги.
Згідно з ч.1 ст.38 цього Закону розміщення реклами у межах смуги відведення автомобільних доріг здійснюється відповідно до вимог статті 16 Закону України «Про рекламу» та цього Закону.
Забороняється розміщення рекламоносіїв, що перешкоджають оцінці дорожньо-транспортної ситуації або мають схожість (за зовнішніми ознаками, зображенням чи звуковим ефектом) з технічними засобами організації дорожнього руху і спеціальними сигналами, а також рекламоносіїв, що створюють ефект присутності на дорозі пішоходів або транспортних засобів.
Рекламоносії, що розміщуються у межах смуги відведення автомобільних доріг, не мають:
погіршувати умови безпеки дорожнього руху;
погіршувати видимість на дорозі, затемняти або знижувати ефективність сприймання дорожніх знаків, світлофорів та інших технічних засобів організації дорожнього руху;
обмежувати видимість у напрямку руху, бокову видимість та видимість технічних засобів організації дорожнього руху або заважати сприйманню їх учасниками дорожнього руху;
засліплювати учасників дорожнього руху, у тому числі внаслідок дії ефекту світлоповернення від рекламоносія;
зменшувати габарити шляхопроводів та інших інженерних споруд;
заважати руху пішоходів;
створювати звукові ефекти, що негативно впливають на умови руху.
Кошти за рекламу стягуються власниками доріг відповідно до законодавства.

Із змісту п.п.9, 15, 18 ст.1 Закону України № 270/96-ВР від 03.07.1996р. «Про рекламу» слідує:
зовнішня реклама - реклама, що розміщується на спеціальних тимчасових і стаціонарних конструкціях - рекламоносіях, розташованих на відкритій місцевості, а також на зовнішніх поверхнях будинків, споруд, на елементах вуличного обладнання, над проїжджою частиною вулиць і доріг;
реклама - інформація про особу, ідею та/або товар, розповсюджена за грошову чи іншу винагороду або з метою самореклами в будь-якій формі та в будь-який спосіб і призначена, щоб сформувати або підтримати у прямий (пряма реклама, телепродаж) або непрямий (спонсорство, розміщення товару (продакт-плейсмент) спосіб обізнаність споживачів реклами та їхній інтерес щодо таких особи, ідеї та/або товару;
рекламні засоби - засоби, що використовуються для доведення реклами до споживачів реклами.

Відповідно до приписів Типових правил розміщення зовнішньої реклами, затв. постановою КМ України № 2067 від 29.12.2003р.:
п.1 - ці Правила регулюють відносини, що виникають у зв`язку з розміщенням зовнішньої реклами у населених пунктах, та визначають порядок надання дозволів на розміщення такої реклами.
п.3 - зовнішня реклама розміщується на підставі дозволів та у порядку, встановленому виконавчими органами сільських, селищних, міських рад відповідно до цих Правил.
Видача (відмова у видачі, переоформлення, видача дубліката, анулювання) дозволу на розміщення зовнішньої реклами здійснюється відповідно до Закону України «Про дозвільну систему у сфері господарської діяльності».
Справляння плати за видачу зазначених дозволів виконавчими органами сільських, селищних, міських рад забороняється.
п.16 - видача дозволу погоджується робочим органом з власником місця або уповноваженим ним органом (особою), а також з:
МКСК - у разі розміщення зовнішньої реклами на пам`ятках національного значення, в межах зон охорони цих пам`яток, історичних ареалів населених місць;
органом виконавчої влади Автономної Республіки Крим, обласною, Київською та Севастопольською міськими держадміністраціями - у разі розміщення зовнішньої реклами на пам`ятках місцевого значення, а також в межах зон охорони цих пам`яток;
утримувачем інженерних комунікацій - у разі розміщення зовнішньої реклами в межах охоронних зон цих комунікацій;
Агентством відновлення або власниками автомобільних доріг та Національною поліцією - у разі розміщення зовнішньої реклами у межах смуги відведення автомобільних доріг.
Перелік органів та осіб, з якими погоджується видача дозволу, є вичерпним.
Дії щодо отримання зазначених погоджень вчиняються робочим органом без залучення заявника протягом строку, встановленого для отримання дозволу.
Для здійснення погодження робочий орган не пізніше дня, що настає за днем одержання документів від заявника, надсилає їх копії у паперовому або електронному (шляхом сканування) вигляді органам, зазначеним в абзацах першому - п`ятому цього пункту, та встановлює строк розгляду зазначених документів.
За результатами дозвільної (погоджувальної) процедури органи, зазначені в абзацах першому - п`ятому цього пункту, надають погодження, які у паперовому або електронному (шляхом сканування) вигляді надсилаються робочому органу.
У разі ненадання органами, зазначеними в абзацах першому - п`ятому цього пункту, протягом встановленого строку погоджень вважається, що видачу дозволу погоджено.

Аналіз викладених норм вказує на те, що відносини щодо розміщення та погодження зовнішньої реклами виникають за участі суб`єктів, які розміщують та використовують зовнішню рекламу.
При цьому, суб`єктами правопорушень, передбачених ч.2 ст.140 КУпАП, можуть бути лише громадяни та посадові особи суб`єктів господарювання, до компетенції яких належить дотримання порядку погодження з уповноваженим підрозділом Національної поліції встановлення рекламоносіїв.

В розглядуваному випадку зовнішня реклама стосується магазину « ІНФОРМАЦІЯ_1 », який розташований по АДРЕСА_1 , в якому діяльність проводить ФОП ОСОБА_3 (а.с.17-19).
Також з огляду на встановлені форми документів, які підлягають оформленню для отримання відповідного дозволу на розміщення зовнішньої реклами, останні повинен складати саме суб`єкт господарювання, який проводить діяльність у зазначеному магазині та використовує зовнішню рекламу.

В частині дослідження правового статусу позивача ОСОБА_1 колегія суддів враховує, те, що остання працює у ФОП ОСОБА_4 на умовах укладеного трудового договору від 21.09.2023р. між працівником і ФОП, що використовує найману працю; обіймає посаду продавця непродовольчих товарів (а.с.9, 23, 25).
У матеріалах справи відсутні будь-які докази того, що позивач була визначена роботодавцем відповідальною особою за дотриманням порядку погодження з уповноваженим підрозділом Національної поліції встановлення рекламоносіїв.

Водночас, твердження відповідача про те, що ОСОБА_1 під час з`ясування обставин інкримінованого їй правопорушення особисто добровільно підтвердила свою відповідальність за адміністративно-господарські питання, пов`язані із діяльністю магазину одягу, в якому вона працює, колегія суддів оцінює критично, оскільки будь-яких доказів на підтвердження цих обставин матеріали справи не містять.

Додатково колегія суддів звертає увагу на те, що відповідно до приписів ст.222 КУпАП органи Національної поліції розглядають справи про такі адміністративні правопорушення: про порушення громадського порядку, правил дорожнього руху, правил паркування транспортних засобів, правил, що забезпечують безпеку руху транспорту, правил користування засобами транспорту, правил випуску у плавання малих, спортивних суден і водних мотоциклів, правил судноплавства на морських і внутрішніх водних шляхах, правил, спрямованих на забезпечення схоронності вантажів на транспорті, а також про незаконний відпуск і незаконне придбання бензину або інших паливно-мастильних матеріалів (статті 80 і 81 (в частині перевищення нормативів вмісту забруднюючих речовин у відпрацьованих газах транспортних засобів), частина перша статті 44, стаття 89, частина друга статті 106-1, частини перша, друга, третя, четверта і шоста статті 109, стаття 110, частина четверта статті 116-2, стаття 117, частини перша і друга статті 119, частини перша, друга, третя, п`ята, шоста, восьма, десята і одинадцята статті 121, статті 121-1, 121-2, частини перша і друга статті 121-3, частини перша, друга, третя, четверта, шоста і сьома статті 122, частина перша статті 123, статті 124-1, 125, частини перша, друга і четверта статті 126, частини перша, друга і третя статті 127, стаття 127-3, частини перша і друга статті 127-4, статті 128-129, частина перша статті 132-1, частини перша і п`ята статті 133, частини третя, шоста, восьма, дев`ята, десята і одинадцята статті 133-1, стаття 135, стаття 136 (за винятком порушень на автомобільному транспорті), стаття 137, частини перша, друга і третя статті 140, статті 148, 151, частини шоста, сьома і восьма статті 152-1, статті 161, 164-4, стаття 175-1 (за винятком порушень, вчинених у місцях, заборонених рішенням відповідної сільської, селищної, міської ради), статті 176, 177, частини перша і друга статті 178, статті 180, 181-1, частина перша статті 182, статті 183, 192, 194, 195).
Від імені органів Національної поліції розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право працівники органів і підрозділів Національної поліції, які мають спеціальні звання, відповідно до покладених на них повноважень.
Згідно з ст.251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі або в режимі фотозйомки (відеозапису), які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, безпеки на автомобільному транспорті та паркування транспортних засобів, актом огляду та тимчасового затримання транспортного засобу, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.
Обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 цього Кодексу. 
Приписами ст.254 КУпАП передбачено, що про вчинення адміністративного правопорушення складається протокол уповноваженими на те посадовою особою або представником громадської організації чи органу громадської самодіяльності.
Протокол про адміністративне правопорушення, у разі його оформлення, складається не пізніше двадцяти чотирьох годин з моменту виявлення особи, яка вчинила правопорушення, у двох примірниках, один із яких під розписку вручається особі, яка притягається до адміністративної відповідальності.
Протокол не складається у випадках, передбачених статтею 258 цього Кодексу.

Із змісту ч.1 ст.255 КУпАП слідує, що в справах про адміністративні правопорушення, передбаченими ст.140 КУпАП, протоколи про правопорушення мають право складати уповноважені на те посадові особи органів Національної поліції.
Відповідно до ст.256 КУпАП у протоколі про адміністративне правопорушення зазначаються: дата і місце його складення, посада, прізвище, ім`я, по батькові особи, яка склала протокол; відомості про особу, яка притягається до адміністративної відповідальності (у разі її виявлення); місце, час вчинення і суть адміністративного правопорушення; нормативний акт, який передбачає відповідальність за дане правопорушення; прізвища, адреси свідків і потерпілих, прізвище викривача (за його письмовою згодою), якщо вони є; пояснення особи, яка притягається до адміністративної відповідальності; інші відомості, необхідні для вирішення справи. Якщо правопорушенням заподіяно матеріальну шкоду, про це також зазначається в протоколі.
Протокол підписується особою, яка його склала, і особою, яка притягається до адміністративної відповідальності; при наявності свідків і потерпілих протокол може бути підписано також і цими особами.

Згідно з ст.258 КУпАП протокол не складається в разі вчинення адміністративних правопорушень, передбачених статтями 70, 77, частиною третьою статті 85, статтею 153, якщо розмір штрафу не перевищує трьох неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, частиною першою статті 85, якщо розмір штрафу не перевищує семи неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, статтею 107 (у випадках вчинення правопорушень, перелічених у частині третій статті 238), частиною третьою статті 109, статтею 110, частинами першою, другою і третьою статті 114, статтею 115, частинами першою, другою статті 116-1, частинами першою, другою і третьою статті 116-3, статтями 119, 134, 135, частинами першою, другою, третьою і п`ятою статті 185-3, статтею 197 (при накладенні адміністративного стягнення у вигляді попередження), статтею 198 (при накладенні адміністративного стягнення у вигляді попередження), а також статтями 202-203-1, 204-2, 204-4 (у випадках виявлення цих правопорушень у пунктах пропуску (пунктах контролю) через державний кордон України чи контрольних пунктах в`їзду-виїзду) цього Кодексу, якщо особа не оспорює допущене порушення і адміністративне стягнення, що на неї накладається (ч.1).
Протокол не складається у разі вчинення адміністративних правопорушень, розгляд яких віднесено до компетенції Національної поліції, адміністративних правопорушень, передбачених частиною другою статті 122-2, частинами другою, третьою статті 132-1, статтею 132-2 цього Кодексу, та адміністративних правопорушень у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксованих в автоматичному режимі, а також порушень правил зупинки, стоянки, паркування транспортних засобів, зафіксованих у режимі фотозйомки (відеозапису) (ч.2).
Протоколи не складаються і в інших випадках, коли відповідно до закону штраф накладається і стягується, а попередження оформлюється на місці вчинення правопорушення (ч.3).
Якщо під час складання постанови у справі про адміністративне правопорушення особа оспорить допущене порушення і адміністративне стягнення, що на неї накладається, то уповноважена посадова особа зобов`язана скласти протокол про адміністративне правопорушення відповідно до вимог статті 256 цього Кодексу, крім випадків притягнення особи до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 185-3 цього Кодексу, правопорушень у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, у тому числі зафіксованих в автоматичному режимі, безпеки на автомобільному транспорті, зафіксовані за допомогою засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі в автоматичному режимі, та правопорушень, передбачених статтею 132-2 цього Кодексу, або порушень правил зупинки, стоянки, паркування транспортних засобів, зафіксованих у режимі фотозйомки (відеозапису). Цей протокол є додатком до постанови у справі про адміністративне правопорушення (ч.5).

Отже, у випадку притягнення особи до відповідальності за вчинення правопорушення, передбаченого ч.2 ст.140 КУпАП, складення протоколу про адміністративне правопорушення є обов`язковим; відсутність складення протоколу про адміністративне правопорушення повинно розцінюватися як відсутність належного і допустимого доказу вчинення правопорушення, а також порушення права особи на захист.

Підтвердженням викладеного є також те, що в силу приписів п.2 розділу ІІ Інструкції з оформлення матеріалів про адміністративні правопорушення в органах поліції, затв. наказом МВС України № 1376 від 06.11.2015р., у справах про адміністративні правопорушення, розгляд яких віднесено до відання органів поліції, зазначених у статті 222 КУпАП, протоколи відповідно до статті 255 КУпАП складають уповноважені на те посадові особи зазначених органів.

Окрім цього, системний аналіз положень КУпАП дає підстави для іншого висновку: якщо під час складання постанови у справі про адміністративне правопорушення особа оспорить допущене порушення і адміністративне стягнення, що на неї накладається, уповноважена посадова особа зобов`язана здобути докази винуватості особи у вчиненні правопорушення.
Такі ж вимоги містяться у відомчому нормативному акті – в Інструкції з оформлення матеріалів про адміністративні правопорушення в органах поліції, яка затверджена наказом МВС України № 1376 від 06.11.2015р. 
Зокрема, згідно п.3 розділу ІІ вказаної Інструкції протоколи про адміністративні правопорушення не складаються у випадках, передбачених статтею 258 КУпАП.
Якщо під час винесення постанови по справі про адміністративне правопорушення особа оспорить допущене порушення й адміністративне стягнення, що на неї накладається, уповноважена посадова особа органу поліції зобов`язана скласти протокол про адміністративне правопорушення відповідно до статті 256 КУпАП, крім випадків притягнення особи до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 185-3 КУпАП.
В іншому випадку застосування адміністративного стягнення до особи за відсутності будь-яких доказів її протиправної дії чи бездіяльності не відповідатиме принципу верховенства права і міститиме ознаки свавільного застосування адміністративних повноважень. Така позиція суду ґрунтується на правових висновках, які зроблені Конституційним Судом України в рішенні у справі № 23-рп/2010 від 22.12.2010р.

Відповідно до матеріалів адміністративної справи протокол про вчинення адміністративного правопорушення не складався попри те, що позивач не визнавала свою вину у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст.140 КУпАП.

          Стосовно інших матеріалів справи колегія суддів враховує, що відповідно до ст.31 Закону України № 580-VIII від 02.07.2015р. «Про Національну поліцію» поліція може застосовувати превентивні заходи, серед яких: перевірка документів особи; опитування особи; зупинення транспортного засобу; застосування технічних приладів і технічних засобів, що мають функції фото - і кінозйомки, відеозапису, засобів фото - і кінозйомки, відеозапису.
Статтею 40 вказаного Закону встановлено, що поліція для забезпечення публічної безпеки і порядку може закріплювати на однострої, у/на службових транспортних засобах, у тому числі без кольорографічних схем, розпізнавальних знаків та написів, монтувати/розміщувати по зовнішньому периметру доріг і будівель фото- і відеотехніку, у тому числі техніку, що працює в автоматичному режимі, технічні засоби з виявлення та/або фіксації правопорушень, радіаційних, хімічних, біологічних та ядерних загроз, а також використовувати інформацію, отриману з фото- і відеотехніки, що перебуває в чужому володінні, з метою:
1) запобігання правопорушенню, виявлення або фіксування правопорушення, охорони та захисту публічної безпеки, особистої безпеки осіб і власності від протиправних посягань;
2) забезпечення дотримання правил дорожнього руху.
Інформація про змонтовану/розміщену фототехніку і відеотехніку, технічні засоби з виявлення та/або фіксації правопорушень, радіаційних, хімічних, біологічних та ядерних загроз повинна бути розміщена на видному місці.

          У свою чергу, представлені по справі фотоматеріали не містять відомостей про технічні прилади, якими останні були створені, що унеможливлює їх ідентифікацію.

Отже, належних доказів вчинення позивачем правопорушення, встановленого ч.2 ст.140 КУпАП, відповідачем не представлено.

Наведені доводи в своїй сукупності мають визначальне значення для вирішення спору, через що решта тверджень та аргументів сторін не розцінюються як такі, що спричиняють принциповий вплив на висновки апеляційного суду.

Відповідно до ст.77 КАС України у справах про оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

На підставі наведеного, відповідачем неправомірно притягнуто позивача до адміністративної відповідальності за ч.2 ст.140 КУпАП; складену постанову за наведених обставин також не можна вважати належним і допустимим доказом по справі.

Згідно вимог ч.3 ст.286 КАС України за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право:
1) залишити рішення суб`єкта владних повноважень без змін, а позовну заяву без задоволення;
2) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і надіслати справу на новий розгляд до компетентного органу (посадової особи);
3) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення;
4) змінити захід стягнення в межах, передбачених нормативним актом про відповідальність за адміністративне правопорушення, з тим, однак, щоб стягнення не було посилено.

Таким чином, колегія суддів дійшла до переконливого висновку про протиправність притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч.2 ст.140 КУпАП, у зв`язку із відсутністю належних та допустимих доказів на підтвердження обставин, зазначених в оскаржуваній постанові серії ББА № 154349 від 18.03.2025р.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд першої інстанції погодився з доводами позивача в частині відшкодування витрат на правову допомогу в розмірі 3000 грн., проти чого відповідач заперечував у відзиві на позов, а також оскаржив рішення суду в цій частині.
          При вирішенні цього питання колегія суддів враховує наступне.

Стаття 59 Конституції України гарантує кожному право на правову допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.
Компенсація витрат на професійну правничу допомогу здійснюється у порядку, передбаченому ст.134 КАС України.
За змістом п.1 ч.3 ст.134 КАС України розмір витрат на правничу допомогу адвоката, серед іншого, складає гонорар адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, які визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

З наведеного слідує, що в підтвердження здійсненої правової допомоги необхідно долучати розрахунок погодинної вартості правової допомоги, наданої у справі, який має бути передбачений договором про надання правової допомоги, та може міститися у акті приймання-передачі послуг за договором.
Розрахунок платної правової допомоги повинен відображати вартість години за певний вид послуги та час витрачений на: участь у судових засіданнях; вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням; ознайомлення з матеріалами справи в суді тощо.
Отже, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. 
Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Відповідно до ст.30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація та досвід адвоката, фінансовий стан клієнта й інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним і враховувати витрачений адвокатом час.
Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом, і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю. Суд не має права його змінювати і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта.
Суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат (у даному випадку, за наявності заперечень учасника справи), що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.
Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципом справедливості як одного з основних елементів принципу верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, зважаючи на складність справи, якість підготовленого документу, витрачений адвокатом час тощо є неспівмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

          Згідно правової позиції, викладеної у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018р. у справі № 826/1216/16, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Позивачем заявлені до відшкодування витрати, пов`язані з професійною правничою допомогою, отриманою від адвоката в суді першої інстанції, в загальному розмірі 3000 грн.
На підтвердження факту надання правової допомоги адвокатом позивачем представлено:
договір про надання правничої допомоги № б/н від 26.03.2025р., за яким правничу допомогу позивачу надано адвокатом Зайченком О.В. (а.с.20-22);
акт узгодження розрахунку вартості послуг від 26.03.2025р., згідно якого сторони погодили розрахунок вартості наданих послуг (а.с.16);
акт наданих послуг від 26.03.2025р., згідно якого згідно адвокатом були надані, а позивачем прийняті наступні правничі послуги: консультації клієнта, аналіз протоколу і постанови про притягнення до адміністративної відповідальності (1 год. вартістю 250 грн.), складення позовної заяви (5 год. вартістю 2500 грн.), формування та подання позову через систему Електронний суд (1 год. вартістю 250 грн.) (а.с.15);
ордер серії АН № 1654306 від 26.03.2025р. на представництво інтересів в суді першої інстанції (а.с.13).
квитанція до прибуткового касового ордера № б/н від 26.03.2025р. про оплату за договором про надання правничої допомоги № б/н від 26.03.2025р. на суму 3000 грн. (а.с.24).

          Отже, представлені документи вказують на те, що сторонами договору про надання правничої допомоги адвокатом узгоджений чіткий перелік правових послуг та вартість кожної послуги із розрахунку затраченого часу.
Звідси, надані суду матеріали доводять факт понесення позивачем витрат на правову допомогу саме в розглядуваній справі.

Щодо оцінки заявлених до відшкодування адвокатських витрат (їх складу та вартості) колегія суддів вважає їх завищеними, оскільки розглядувана справа стосується оскарження постанови в справі про адміністративне правопорушення, остання була розглянута за відсутності сторін (їх представників).
Також послуги адвоката, в яких залучені спеціальні знання останнього, фактично полягали в консультуванні клієнта, ознайомленні з матеріалами справи (із копією постанови про притягнення до адміністративної відповідальності) і написанні позовної заяви.

Окрім цього, відповідач заперечував в суді першої інстанції позовні вимоги в повному обсязі, наголошуючи на неспівмірності вартості наданих послуг адвоката в розрізі складності справи.

Оцінюючи в сукупності викладене, враховуючи доводи відповідача, який вказує на неспівмірність заявлених витрат на правничу допомогу із складністю справи та ціною позову, колегія суддів вважає в розглядуваному випадку позивачем не підтверджено несення витрат на правові послуги в розглядуваній справі у заявленому розмірі.
Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципом справедливості як одного з основних елементів принципу верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, зважаючи на складність справи, якість підготовленого документу, витрачений адвокатом час тощо є неспівмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.
Таким чином, при визначенні суми відшкодування судових витрат суд повинен керуватися критерієм реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерієм розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та суті виконаних послуг. Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені, договором на правову допомогу, актами приймання-передачі наданих послуг, платіжними документи про оплату таких послуг та розрахунком таких витрат.

Відповідно до ст.17 Закону України № 3477-IV від 23.02.2006р. «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
У справі «East/West Alliance Limited» проти України» Європейський суд із прав людини, оцінюючи вимогу заявника щодо здійснення компенсації витрат у розмірі 10 % від суми справедливої сатисфакції, виходив з того, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див., наприклад, рішення у справі «Ботацці проти Італії» (Bottazzi v. Italy) [ВП], заява № 34884/97, п.30, ECHR 1999-V).
В пункті 269 рішення у цієї справи Суд зазначив, що угода, за якою клієнт адвоката погоджується сплатити в якості гонорару певний відсоток від суми, яку присудить позивачу суд - у разі якщо така сума буде присуджена та внаслідок якої виникають зобов`язання виключно між адвокатом та його клієнтом, не може бути обов`язковою для Суду, який повинен оцінити рівень судових та інших витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою (див. вищезазначене рішення щодо справедливої сатисфакції у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece), п.55 з подальшими посиланнями).
Як відзначено у п.95 рішення у справі «Баришевський проти України» (Заява № 71660/11), пункті 80 рішення у справі «Двойних проти України» (Заява N 72277/01), пункті 88 рішення у справі «Меріт проти України» (заява № 66561/01), заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.
Крім того, у п.154 рішення Європейського суду з прав людини у справі Lavents v. Latvia (заява 58442/00) зазначено, що згідно зі статтею 41 Конвенції Суд відшкодовує лише ті витрати, які, як вважається, були фактично і обов`язково понесені та мають розумну суму.

Апеляційний суд вважає, що позивачем доведено фактичне понесення витрат на правову допомогу у вигляді ознайомлення з постановою про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі; підготовки проекту адміністративного позову, надання консультацій клієнту, що стосуюються розглядуваної справи.
Враховуючи складність розглядуваної справи, обсяг та якість виконаних адвокатом робіт, витрачений час, співмірність понесених витрат із ціною позову та значення справи для особи, яка є стороною по справі, апеляційний суд вважає обґрунтованими, співмірними та підтвердженими належними доказами понесені позивачем витрати на правничу допомогу в розмірі 500 грн.

          При вирішенні наведеного питання щодо відшкодування витрат на правову допомогу колегія суддів враховує правову позицію Верховного Суду по наведеній категорії справ, яка викладена у додатковій постанові від 08.05.2018р. у справі № 810/2823/17, в постановах від 15.05.2018р. у справі № 821/1594/17, від 27.06.2018р. у справі № 826/1216/16, від 05.09.2019р. у справі № 826/841/17, від 19.09.2019р. у справі № 826/8890/18, від 16.04.2020р. у справі № 727/4597/19, яка в силу приписів ч.5 ст.242 КАС України та ч.6 ст.13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» є обов`язковою під час вирішення наведеного спору.

Оцінюючи в сукупності обставини справи та враховуючи вищенаведені положення законодавства, колегія суддів приходить до переконання про наявність правових підстав для стягнення на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача 500 грн. витрат на правову допомогу адвоката.

Окрім цього, згідно матеріалів справи при зверненні до суду позивач сплатила судовий збір в розмірі 484 грн. 48 коп., що стверджується квитанцією № ID 2545-2914-0837-1495 від 28.03.2025р. (а.с.1).
Разом з тим, суд першої інстанції помилково стягнув на користь позивача судовий збір в розмірі 605 грн. 60 коп.

Щодо стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правову допомогу в суді апеляційної інстанції, колегія суддів зазначає наступне.

На підтвердження надання правової допомоги в суді апеляційної інстанції позивачем представлено: ордер на надання правничої (правової) допомоги серія АН № 1654306 від 26.03.2025р.; акт наданих послуг б/н від 29.05.2025р., згідно якого адвокат Зайченко О.В. надав позивачу наступні послуги: вивчення документів, надання усних консультацій, підготовка та подача заяв по суті справи, участь в судових засіданнях: кількість затраченого часу 2 год.; сума – 2000 грн.
Вартість вказаних послуг сплачено згідно квитанції до прибуткового касового ордеру № б/н від 29.05.2025р. на суму 2000 грн. (а.с.91, 92).

Колегія суддів вважає, що позивачем недоведено фактичне понесення витрат на правову допомогу, оскільки перелік наданих послуг згідно акту наданих послуг від 29.05.2025р. носить загальний і неконкретизований характер, включає види послуг, які в суді апеляційної інстанції не надавалися (зокрема, участь в судових засіданнях).
          Окрім цього, з огляду на результат апеляційного розгляду справи (часткове задоволення апеляційної скарги, зміна рішення суду в частині розподілу судових витрат), колегія суддів приходить до переконання про відсутність правових підстав для відшкодування позивачу витрат на правову допомогу, понесених в суді апеляційної інстанції.

З огляду на вищевикладене, доводи апеляційної скарги УПП у Волинській обл. ДПП є суттєвими і складають підстави для висновку про порушення норм процесуального права (в частині розподілу судових витрат), через що оскаржуване рішення суду слід в цій частині змінити та стягнути на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань УПП у Волинській обл. ДПП судові витрати в розмірі 484 грн. 48 коп. сплаченого судового збору за подання адміністративного позову та 500 грн. витрат на професійну правничу допомогу; всього 984 грн. 48 коп.
При цьому, таке вирішення питання про розподіл судових витрат не впливає на правильність рішення суду першої інстанції про задоволення заявлених позовних вимог в повному обсязі.
В решті рішення суду прийнято з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків прийнятого судом рішення, а тому підстави для його скасування чи зміни у цій частині є відсутніми.

Керуючись ст.139, ч.4 ст.229, ч.3 ст.243, ч.3 ст.268, ст.ст.272, 286, 310, ч.2 ст.313, п.2 ч.1 ст.315, п.4 ч.1 ст.317, ч.1 ст.321, ст.ст.322, 325 КАС України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Управління патрульної поліції у Волинській обл. Департаменту патрульної поліції задовольнити частково.
Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської обл. від 29.04.2025р. в адміністративній справі № 161/5795/25 змінити в частині розподілу судових витрат, виклавши абзац четвертий резолютивної частини рішення в наступній редакції:
«Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Управління патрульної поліції у Волинській обл. Департаменту патрульної поліції на користь ОСОБА_1 судові витрати в розмірі 484 грн. 48 коп. сплаченого судового збору за подання адміністративного позову та 500 грн. витрат на професійну правничу допомогу; всього – 984 (дев`ятсот вісімдесят чотири) грн. 48 коп.».
В решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною і не може бути оскаржена у касаційному порядку. 

Головуючий суддя	 	Р. М. Шавель 	
судді	 	Н. В. Бруновська 	
 	 	Р. Б. Хобор  	
Дата складання повного судового рішення: 09.06.2025р.