ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ 
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И 

08 квітня 2025 року                                                                                
м. Чернівці
справа № 727/9897/22
провадження № 22-ц/822/1/25
Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
судді-доповідача        Одинака О. О. 
суддів: Кулянди М. І., Половінкіної Н. Ю.
секретар Тодоряк Г. Д.
позивач ОСОБА_1 
відповідач ОСОБА_2 
органи опіки та піклування: Першотравневська сільська рада Нікопольського району Дніпропетровської області, Адміністрація Амур-Нижньодніпровського району Дніпровської міської ради
апеляційна скарга ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду міста Чернівці від 24 березня 2023 року
головуючий в суді першої інстанції суддя Гавалешко П. С.
ВСТАНОВИВ:
Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У листопаді 2022 року ОСОБА_1 , звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 .
Просила суд: 1) стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання малолітніх дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у розмірі 1/3 частини з усіх видів заробітку (доходу) відповідача щомісячно до досягнення дітьми повноліття, починаючи з дня подачі позовної заяви, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку; 2) визначити місце проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_4 разом з позивачкою.
Позов обґрунтований тим, шо позивачка проживає разом з неповнолітніми дітьми донькою ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та сином ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , народження та самостійно утримує їх. В свою чергу, відповідач усувається від утримання та виховання дітей.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Шевченківського районного суду міста Чернівці від 24 березня 2023 року позов задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітніх дітей: доньки ОСОБА_3 та сина ОСОБА_4 у розмірі 1/3 частки усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше ніж 50 % від розміру прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, до досягнення дітей повноліття, починаючи з 02 листопада 2022 року.
Малолітню дочку ОСОБА_3 залишено проживати разом з матір`ю ОСОБА_1 .
Малолітнього сина ОСОБА_4 залишено проживати разом з матір`ю ОСОБА_1 .
Короткий зміст вимог апеляційної скарги
В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.
Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
Апелянт посилається на те, що суд першої інстанції ухвалив рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права.
Зазначає, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення не прийнято до уваги документи, які підтверджують проживання сина ОСОБА_4 разом з батьком у місті Нікополі Дніпропетровської області.
Вказує, що 11 лютого 2022 року та 28 лютого 2022 року відповідач надав нотаріально завірену заяву на поїздку доньки ОСОБА_3 за кордон разом з позивачкою, а син залишився проживати разом з батьком за місцем постійного проживання у місті Нікополі Дніпропетровської області.
Зазначає, що син ОСОБА_4 постійно проживає з батьком по місцю реєстрації, тобто майже 6 років та знаходиться на повному його утриманні, а матір будь-якої допомоги на утримання та виховання сина не надає. Також надає кошти на утриманні доньки ОСОБА_3 та вважає, що суд прийшов до помилкового висновку про стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей у розмірі 1/3 частки з усіх видів заробітку.
Відповідач належним чином виконує покладені на нього обов`язки. Дбає про дитину, піклується, матеріально утримує малолітнього сина ОСОБА_4 , який бажає проживати разом з батьком і надалі.
Мотивувальна частина
Обставини справи, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій
10 вересня 2010 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 уклали шлюб, про що Амур-Нижньодніпровським відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції складено актовий запис № 782.
Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпропетровська від 04 жовтня 2018 року у цивільній справі №199/4911/18 шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвано (том 1, а. с. 9-10).
За час перебування у шлюбі у сторін народилися двоє спільних дітей: 1) дочка ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 , виданим Амур-Нижньодніпровським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції у Дніпропетровській області; 2) син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження серія НОМЕР_2 , виданим Амур-Нижньодніпровським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції у Дніпропетровській області (том 1, а. с. 8, 11).
Згідно з довідки про реєстрацію місця проживання особи від 02 листопада 2021 року № 24.04 місце проживання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстроване за наступною адресою: АДРЕСА_1 (том 1, а. с. 32).
З довідки від 06 жовтня 2022 року, складеної квартальним комітетом № 32 міста Нікополь, вбачається що ОСОБА_2 разом з сином ОСОБА_4 проживають за адресою: АДРЕСА_1 (том 1, а. с. 31).
Згідно з відомостей Реєстру Нікопольської територіальної громади (витяги від 05 грудня 2022 року № 2022/001773286 та № 2022/001773305) офіційне місце проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_4 зареєстроване за адресою: АДРЕСА_1 (том 1, а. с. 32-34).
З жовтня 2022 року ОСОБА_2 та ОСОБА_4 взяті на облік як внутрішньо переміщені особи, що підтверджується довідками Виконавчого комітету Першотравневської сільської ради від 03 жовтня 2022 року. Фактичним місцем проживання вказано АДРЕСА_2 (том 1, а. с. 35-36).
ОСОБА_4 з 22 травня 2018 року зарахований до Комунального закладу дошкільної освіти № 26 «Росточок», що підтверджується довідкою від 24 червня 2021 року. Вказаний дошкільний заклад розташований за адресою: АДРЕСА_3 (том 1, а. с. 28).
Станом на 08 листопада 2022 року ОСОБА_4 навчався в 2-му класі Нікопольського ліцею № 16 Нікопольської міської ради, що розташований за адресою: вулиця Довгалівська, 279, місто Нікополь Дніпропетровської області (том 1, а. с. 29).
Згідно з характеристики, складеної посадовими особами Нікопольського ліцею № 16 Нікопольської міської ради, ОСОБА_4 навчається у вказаному навчальному закладі з 2021 року, а його вихованням займаються батько ОСОБА_2 та його цивільна дружина ОСОБА_5 . 
Як встановлено судом апеляційної інстанції останнім зареєстрованим місцем проживання на території України ОСОБА_1 та ОСОБА_3 значиться адреса: АДРЕСА_4 .
Згідно з копіями заяв від 11 лютого 2022 року № 41 та від 28 лютого 2022 року № 71, засвідченими приватним нотаріусом Максименко О. В., Чубенком І. В. надавалась згода на виїзд за кордон ОСОБА_3 у супроводі матері ОСОБА_1 (том 1, а. с. 37, 38).
Відповідно до наказу від 30 серпня 2019 року № 3, виданого приватним нотаріусом Нікопольського районного нотаріального округу ОСОБА_6 , ОСОБА_2 прийнято на роботу на посаду помічника нотаріуса з 02 вересня 2019 року (том 1, а. с. 46).
З копії довідки про доходи в період з 01 квітня 2022 року по 30 листопада 2022 року вбачається, що загальна сума доходу ОСОБА_2 за вищевказаним місцем роботи склала 33 600 гривень (том 1, а. с. 48).
Згідно з довідкою військової частини № НОМЕР_3 від 24 травня 2023 року № 38/1368 солдат ОСОБА_2 перебуває на військовій службі у вказаній військовій частині з 09 квітня 2023 року (том 1, а. с. 200).
Витягами з наказів командира військової частини НОМЕР_4 від 09 квітня 2023 року № 99, підтверджується про залучення ОСОБА_2 до виконання бойових задач з 09 квітня 2023 року (том 1, а. с. 219-220).
Згідно з висновком виконавчого комітету Першотравневської сільської ради як органу опіки та піклування від 20 вересня 2024 року № 457 визнано доцільним визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_4 з батьком ОСОБА_2 .
Позиція апеляційного суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови
Заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково з наступних підстав.
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду першої інстанції не відповідає зазначеним вище вимогам процесуального закону з огляду на наступне.
Щодо розгляду справи судом першої інстанції у порядку спрощеного позовного провадження
Відповідно до частини четвертої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Як встановлено судом апеляційної інстанції, ухвалою Шевченківського районного суду міста Чернівці від 03 листопада 2022 року відкрито провадження у цій справі та призначено її до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.
Надаючи правову оцінку вирішенню судом першої інстанції вказаного процесуального питання колегія суддів виходить із наступного.
Європейський суд з прав людини зауважує, що процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів (DIYA 97 v. UKRAINE, №19164/04, § 47, ЄСПЛ, від 21 жовтня 2010 року).
Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюються зміст, форма, умови реалізації процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та їх гарантій.
Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.
Питання про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження суд вирішує в ухвалі про відкриття провадження у справі (частина перша статті 277 ЦПК України).
Відповідно до пункту 3 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, зокрема, про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, якщо такі вимоги не пов`язані із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства).
Частина четверта статті 274 ЦПК України містить імперативну норму, яка визначає перелік справ, які не можуть бути розглянуті в порядку спрощеного провадження. Цей перелік ґрунтується на класифікації справ за матеріально-правовою ознакою, тобто за характером спірних матеріально-правових відносин.
Так, у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються справи: 1) малозначні справи; 2) що виникають з трудових відносин; 3) про надання судом дозволу на тимчасовий виїзд дитини за межі України тому з батьків, хто проживає окремо від дитини, у якого відсутня заборгованість зі сплати аліментів та якому відмовлено другим із батьків у наданні нотаріально посвідченої згоди на такий виїзд. У порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті (пункт 1 частини перша та друга статті 274 ЦПК України).
У порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах: що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя (пункт 1 частини четвертої статті 274 ЦПК України).
Предметом спору у цій справі є стягнення з відповідача аліментів на двох малолітніх утримання дітей та визначення місця їх проживання з позивачкою.
Як зазначалось вище, суд першої інстанції ухвалою від 03 листопада 2022 року відкрив провадження у цій справі та призначив її до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження.
Проте, ураховуючи предмет і правові підстави позову, зокрема наявність спору щодо визначення місця проживання дітей, ця справа є справою, що виникає із сімейних правовідносин, тому відповідно до пункту 1 частини четвертої статті 274 ЦПК України не може розглядатися в порядку спрощеного позовного провадження.
Близькі за змістом правові висновки щодо вирішення вказаного процесуального питання викладено в постановах Верховного Суду від 21 лютого 2024 року у справі № 676/2582/23, від 24 січня 2024 року у справі № 752/1058/23, від 10 жовтня 2023 року у справі № 682/2454/22-ц.
Усупереч наведеним нормам процесуального права суд першої інстанції розглянув і вирішив справу у спорі, що виникає із сімейних правовідносин, в порядку спрощеного позовного провадження.
Відповідно до пункту 7 частини третьої статті 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо суд розглянув в порядку спрощеного позовного провадження справу, що підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження.
За таких обставин порушення судом першої інстанції норм процесуального права є підставою для скасування апеляційним судом рішення суду першої інстанції відповідно до пункту 7 частини третьої статті 376 ЦПК України та розгляду справи по суті заявлених вимог.
Щодо вирішення позову ОСОБА_1 пред`явленого до ОСОБА_2 в частині визначення місця проживання малолітніх ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .
У пунктах 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789-XII (далі – Конвенція про права дитини), передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.
Відповідно до пунктів 1–3 статті 9 Конвенції про права дитини держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Під час будь-якого розгляду згідно з пунктом 1 цієї статті всім заінтересованим сторонам надається можливість брати участь у розгляді та викладати свою точку зору. Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.
У статті 18 Конвенції про права дитини визначено принцип загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини, а також встановлено, що найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.
Європейський суд з прав людини (далі – ЄСПЛ) зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини в кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку в безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (пункт 100 рішення ЄСПЛ від 16 липня 2015 року в справі «Мамчур проти України», заява № 10383/09, рішення ЄСПЛ від 11 липня 2017 року в справі «М. С. проти України», заява № 2091/13).
У рішенні від 07 грудня 2006 року в справі «Хант проти України», заява № 31111/04, ЄСПЛ зазначив, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага та, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.
Аналіз наведених норм права, практики ЄСПЛ дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.
Стаття 8 Конвенції не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини (рішення ЄСПЛ від 07 серпня 1996 року в справі «Johansen v. Norway»).
Закон України від 26 квітня 2001 року № 2402-III «Про охорону дитинства» (далі – Закон № 2402-III) визначає охорону дитинства в Україні як стратегічний загальнонаціональний пріоритет, що має важливе значення для забезпечення національної безпеки України, ефективності внутрішньої політики держави, і з метою забезпечення реалізації прав дитини на життя, охорону здоров`я, освіту, соціальний захист, всебічний розвиток та виховання в сімейному оточенні встановлює основні засади державної політики у цій сфері, що ґрунтуються на забезпеченні найкращих інтересів дитини.
Відповідно до статті 8 Закону № 2402-III кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
Сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (стаття 11 Закону № 2402-III).
У статті 51 Конституції України, частинах другій, третій статті 5 Сімейного кодексу України (далі – СК України) передбачено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Держава має заохочувати та підтримувати материнство і батьківство та забезпечувати пріоритет сімейного виховання дитини. При регулюванні сімейних відносин держава має максимально враховувати інтереси дитини.
Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.
У статті 141 СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.
Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом (стаття 153 СК України).
Відповідно до частини другої статті 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.
Місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків (частина перша статті 160 СК України).
Відповідно до частини першої статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.
В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (частина перша статті 3 Конвенції про права дитини).
Під час визначення місця проживання дитини судам необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору.
Вирішуючи питання про визначення місце проживання дитини, суди мають враховувати об`єктивні та наявні в справі докази, зокрема обстеження умов проживання, характеристики психоемоційного стану дитини, поведінки батьків щодо дитини та висновок органу опіки та піклування. Проте найважливішим у цій категорії справ є внутрішнє переконання суду, яке має ґрунтуватися на повній та всебічній оцінці всіх обставин в їх сукупності, оскільки не можна піддавати формалізму долю дитини, яка через те, що батьки не змогли зберегти відносини або домовитися, не повинна бути позбавлена щасливого та спокійного дитинства.
Такі висновки сформульовані Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду в постанові від 11 грудня 2023 року в справі № 607/20787/19 (провадження № 61-11625сво22).
Верховний Суд у постанові від 31 березня 2021 року в справі № 562/1686/18 (провадження № 61-16928св20) наголосив, що під час вирішення спору, що стосується вкрай чутливої сфери правовідносин, а дитина потребує уваги, підтримки і любові обох батьків, суди повинні ґрунтовно дослідити та оцінити всі обставини справи, надати належну правову оцінку доказам: кожному конкретно взятому та їх сукупності.
За правилами статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
З урахуванням таких вимог статті 81 ЦПК України та положень пункту 3 частини першої і частини другої статті 318 ЦПК України заявник повинен довести ті обставини на які він посилається як на підставу своїх вимог, зазначивши про такі обставини у своїй заяві та про докази, які їх підтверджують і до заяви додати ці докази.
За змістом статей 76–80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показами свідків.
Докази мають бути належними, допустимими, достовірними, достатніми.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування, яким є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування, що становлять допустимість доказів.
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
У частинах першій–третій статті 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних в справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним в справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься в справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частина друга статті 78 ЦПК України).
У справі, що переглядається, з позовом про визначення місця проживання дітей звернулася мати малолітніх ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .
У частині четвертій–шостій статті 19 СК України закріплено, що під час розгляду судом спорів щодо, зокрема, місця проживання дитини, обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.
За загальним правилом, передбаченим статтею 19 СК України та статтею 56 ЦПК України, у спорах між батьками про визначення місця проживання малолітньої дитини участь органу опіки і піклування є обов`язковою. Спеціалісти відповідного органу мають надати суду письмовий фаховий висновок щодо розв`язання спору.
Повноваження органів опіки та піклування надавати висновки, їх вид і форма деталізуються в Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, пов`язаної із захистом прав дитини, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 24 вересня 2008 року № 866 (далі – Порядок).
Зокрема, в ньому зазначено, що під час розв`язання спорів між батьками щодо визначення місця проживання (перебування) дитини служба у справах дітей повинна керуватися найкращими інтересами дитини з урахуванням рівних прав та обов`язків матері та батька щодо дитини.
Працівник служби у справах дітей за місцем проживання (перебування) дитини проводить бесіду з батьками та відвідує дитину за місцем проживання, про що складає акт обстеження умов проживання за формою згідно з додатком 9, а також звертається до соціального закладу та/або фахівця із соціальної роботи для забезпечення проведення оцінки потреб сім`ї з метою встановлення спроможності матері, батька виконувати обов`язки з виховання дитини та догляду за нею.
Під час розгляду питання про визначення місця проживання дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, стан здоров`я дитини, факти вчинення домашнього насильства стосовно дитини або за її присутності та інші вагомі обставини.
Згідно із пунктом 74 зазначеного Порядку під час розгляду судом спорів між батьками щодо виховання дитини районна, районна у м. Києві та Севастополі держадміністрація, виконавчий орган міської, районної у місті (у разі утворення) ради, сільської, селищної ради об`єднаної територіальної громади подає суду письмовий висновок про способи участі одного з батьків у вихованні дитини, місце та час їх спілкування, складений на підставі відомостей, одержаних службою у справах дітей в результаті проведення бесіди з батьками, дитиною, родичами, які беруть участь у її вихованні, обстеження умов проживання дитини, батьків, а також на підставі інших документів, які стосуються зазначеної справи.
Тлумачення змісту частин четвертої, шостої статті 19 СК України дозволяє зробити висновок, що вони не допускають виключень щодо неотримання письмового висновку органу опіки та піклування під час розгляду справ, де участь органу опіки та піклування є обов`язковою.
Такі висновки сформульовані Верховним Судом у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду в постанові від 11 грудня 2023 року в справі № 523/19706/19, Верховним Судом в постанові від 27 листопада 2024 року справі № 752/21544/18.
Надаючи оцінку доводам апеляційної скарги, колегія суддів зауважує, що останні фактично зводяться до незгоди ОСОБА_2 із рішенням суду в частині визначення місця проживання малолітнього сина ОСОБА_4 та фактично не містять доводів щодо визначення місця проживання дочки ОСОБА_3 із позивачкою.
Зокрема, у ході розгляду справи у суді апеляційної інстанції у судовому засіданні 08 квітня 2025 року ОСОБА_2 вказував на те, що після розірвання шлюбу із позивачкою між ними досягнуто згоди щодо визначення місця проживання їх спільних дітей, а саме: дочки ОСОБА_3 із матір`ю ОСОБА_1 та сина ОСОБА_4 із батьком ОСОБА_2 .
Колегія суддів, вирішуючи спір в частині визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_4 із позивачкою , виходить з наступного.
У матеріалах справи міститься висновок виконавчого комітету Першотравневської сільської ради як органу опіки та піклування від 20 вересня 2024 року № 457 (том 2, а. с. 206), згідно з яким під час вивчення умов проживання малолітнього ОСОБА_4 та його батька за адресою: АДРЕСА_2 , встановлено, що ОСОБА_2 забезпечує та утримує родину матеріально, турбується про сина. Малолітня дитина сміливо висловлює свою думку, звертається з проханнями та намірами, просить залишити його проживати з батьком.
Враховуючи встановлені обставини та бажання дитини проживати з батьком, виконавчий комітет Першотравневської сільської ради як орган опіки та піклування визнав доцільним визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_4 з батьком.
У статті 171 СК України закріплено, що дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси.
Верховний Суд у постановах від 20 червня 2018 року в справі № 679/1413/14-ц, від 25 вересня 2024 року в справі № 759/11903/23 виснував, що частина друга статті 171 СК України відносить вирішення спору про визначення місця проживання дитини між батьками до випадків, коли думка дитини має бути вислухана обов`язково.
Зважаючи на вікову категорію малолітньої дитини, бесіду з останньою має проводити психолог, головним завданням якого є встановлення дійсного психоемоційного стану дитини, визначення інтересів дитини та отримання її думки. Коли суд бажає вислухати думку дитини та при цьому не травмувати психіку дитини і уникнути тиску на неї, суд доручає органам опіки та піклування провести невимушену бесіду з дитиною в домашніх або інших комфортних для неї умовах, та повідомити суд про результати цієї бесіди. Проте суд має враховувати висловлену думку системно, з`ясовуючи належно фактичні обставини справи, досліджуючи та надаючи належну правову оцінку зібраним у справі доказам у їх сукупності (див. постанови Верховного Суду від 17 липня 2019 року в справі № 185/6994/15-ц, від 18 грудня 2023 року в справі № 523/21283/21, від 31 липня 2024 року в справі № 752/13450/22 та ін.).
Колегія суддів зазначає, що належна увага повинна приділятись поглядам та думці дитини відповідно до її віком і зрілості. Право бути почутою є правом дитини, а не обов`язком. У кожній конкретній ситуації опитування дитини здійснюється із врахуванням її віку та можливості висловити її думку.
Аналогічні положення закріплені у статті 12 Конвенції про права дитини, згідно з якою держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що торкаються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю.
Із матеріалів справи вбачається, що в дитини ОСОБА_4 була з`ясована думка про те, з ким із батьків він бажає проживати, і така відповідь була однозначна – з батьком.
Також з матеріалів справи вбачається, що після розірвання шлюбу між сторонами спору малолітній ОСОБА_4 проживав разом із батьком ОСОБА_2 в місті Нікополі Дніпропетровської області, відвідував дошкільний заклад «Росточок» та в подальшому навчався в Нікопольському ліцеї № 16.
Згідно з характеристики, складеної посадовими особами Нікопольського ліцею № 16 Нікопольської міської ради, ОСОБА_4 навчається у вказаному навчальному закладі з 2021 року, а його вихованням займаються батько ОСОБА_2 та його цивільна дружина ОСОБА_5 .
Як встановлено судом апеляційної інстанції, з жовтня 2022 року ОСОБА_2 та ОСОБА_4 взяті на облік як внутрішньо переміщені особи, що підтверджується довідками Виконавчого комітету Першотравневської сільської ради від 03 жовтня 2022 року.
Зазначені докази у своїй сукупності свідчать про тривалий характер проживання малолітнього ОСОБА_4 разом із батьком ОСОБА_2 , який приділяє вихованню сина належну увагу, позитивним чином характеризується органами, якими надавались висновки у справі.
З урахуванням викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що визначення місця проживання ОСОБА_4 разом з матір`ю не відповідатиме інтересам дитини, порушуватиме його звичний спосіб життя, оскільки за встановлених судом обставин справи позивачка проживає за кордоном разом з іншою спільною із відповідачем малолітньою дитиною ОСОБА_3 .
Разом з цим, колегія суддів не може залишити поза увагою те, що Верховний Суд в своїх постановах неодноразово зазначав, що суди, якщо це можливо, не повинні допускати розлучення братів і сестер, що узгоджується з пунктом 52 рішення Європейського суду з прав людини в справі «Савіни проти України» (див. постанови від 04 вересня 2024 року в справі № 526/1809/22, від 12 квітня 2023 року в справі № 569/22963/21).
У постанові Верховного Суду від 16 лютого 2024 року в справі № 465/6496/19 зазначено: «під час визначення роздільного місця проживання дітей, з урахуванням конкретних обставин справи, окрім емоційного зв`язку між братами/сестрами необхідно звернути увагу на деякі аспекти: чи не завдасть братам/сестрам істотної психологічної травми подальше роздільне проживання, а отже, чи може це вплинути на погіршення їх психічного та психологічного стану; різниця у віці між дітьми, чи мала місце опіка старшої дитини над молодшим братом/сестрою; чи є відчуття дітьми однієї сім`ї на час вирішення спору. Має значення також проживання в одному чи різних населених пунктах, відстань між ними, чи унеможливить віддаленість місця проживання дітей спілкування між собою; тривалість проживання кожного з дітей з батьком або матір`ю на час вирішення спору; чи не проявляв один з батьків байдужості до виховання тієї дитини, яка проживала окремо тощо».
Разом з цим, за обставин цієї справи рідні брат та сестра ОСОБА_4 та ОСОБА_3 з 2018 року фактично проживають роздільно з кожним з батьків у різних населених пунктах, між дітьми не встановлено тісного емоційного зв`язку, а тому сам факт спорідненості не є визначальним у цій справі та не може протиставлятись інтересам самого ОСОБА_4 , який протягом тривалого часу проживає разом із батьком однією сім`єю.
Щодо вирішення позову ОСОБА_1 пред`явленого до ОСОБА_2 в частині стягнення аліментів на утримання малолітніх дітей 
Як зазначалось вище, відповідно до частини другої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку (стаття 8 Закону України «Про охорону дитинства»).
Згідно зі статтею 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.
Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.
Відповідно до статей 150, 180 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, матеріально утримувати дитину до повноліття.
Статтею 181 СК України встановлено, що способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.
Аналіз наведених норм закону дає підстави для висновку, що за загальним правилом спосіб виконання батьками своїх обов`язків по утриманню неповнолітніх дітей, зокрема, сплаті аліментів, залежить від домовленості між ними, однак, у разі відсутності такої домовленості той з батьків, з ким проживають діти, має право звернутися до суду з відповідним позовом і в цьому разі аліменти на них можуть бути присуджені в частці від заробітку (доходу) їх матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.
Сплата аліментів за рішенням суду є одним із способів виконання обов`язку утримувати дитину тим з батьків, хто проживає окремо від дитини.
Відповідно до частин першої та другої статті 179 СК України аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини.
Отже, статтею 179 СК України врегульовано питання права власності на аліменти, які отримуються на дитину одним із батьків та їх цільове призначення. Зокрема, передбачено, що аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини і мають використовуватися за цільовим призначенням в інтересах дитини.
Під цільовим призначенням при цьому потрібно розуміти витрати спрямовані на забезпечення потреб та інтересів дитини, зокрема потреби у харчуванні, лікуванні, одязі, гігієні, забезпечення речами, необхідними для розвитку і виховання дитини, реалізації її здібностей.
За своєю суттю аліменти – це кошти покликані забезпечити дитину усім необхідним для повноцінного розвитку, тому вони можуть бути стягнуті лише на користь того з батьків, з ким проживає дитина і який бере активну участь у її вихованні (див.: постанову Верховного Суду від 04 вересня 2019 року у справі № 711/8561/16-ц (провадження № 61-21318св18)).
Стягнення з позивача аліментів на утримання дитини, за умови, що ця дитина проживає з ним та перебуває на його утриманні, суперечить нормам статті 181 СК України, згідно з якою аліменти на утримання дитини присуджуються за рішенням суду до стягнення з одного з батьків дитини на користь того з батьків, разом з яким проживає дитина.
Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 29 червня 2022 року у справі № 596/826/21-ц, провадження № 61-3738св22, від 22 листопада 2022 року у справі № 188/1029/19, провадження № 61-11986св20, від 12 травня 2023 року у справа № 686/12480/22, провадження № 61-12518св22, від 14 серпня 2024 року у справі № 760/4661/20, провадження № 61-15867св23.
Звертаючись із позовом у цій справі ОСОБА_1 просила суд стягнути з відповідача аліменти на утримання двох малолітніх дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у розмірі 1/3 частки усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше ніж 50% від розміру прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, до досягнення дітей повноліття, починаючи з 02 листопада 2022 року.
Позовні вимоги у цій частині обґрунтовані тим, що їх спільні з відповідачем діти після розірвання у 2018 році шлюбу між ними залишились проживати із матір`ю та перебувають на її утриманні.
Однак за встановлених апеляційним судом обставин справи малолітній ОСОБА_4 на час звернення із цим позовом у листопаді 2022 року та розгляду справи у судах першої та апеляційної інстанції проживав разом із батьком ОСОБА_2 , що зокрема підтверджується: 1) довідкою про реєстрацію місця проживання від 02 листопада 2021 року № 2404, з якої вбачається, що ОСОБА_4 зареєстрований та проживає разом з батьком ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 (том 1, а. с. 30-31 том 1); 2) витягами з реєстру територіальної громади від 05 грудня 2022 року № 2022001773286 та № 2022/001773305 (том 1, а. с. 32-34); 3) довідкою Нікопольського ліцею № 16 Нікопольської міської ради від 08 листопада 2022 року, відповідно до якої ОСОБА_4 навчається у 2-му класі у даному навчальному закладі (том 1, а. с. 29). Вказаний навчальний заклад розташований в АДРЕСА_5 .
В ході розгляду справи в суді апеляційної інстанції позивачка  ОСОБА_1 вказані обставини не спростовувала.
Також в мотивувальній частині цієї постанови апеляційний суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог в частині визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_4 разом з матір`ю ОСОБА_1 .
А тому, колегія суддів зважаючи на встановлені судом обставини, що на час звернення із позовом малолітній ОСОБА_4 проживав разом з відповідачем та відповідно перебував на його утриманні, як і на час ухвалення рішення у справі, приходить до висновку про безпідставність вимоги про стягнення аліментів на утримання ОСОБА_4 , оскільки законом не передбачено право на стягнення аліментів тим з батьків, з яким не проживає дитина (див. постанову Верховного Суду від 17 червня 2020 року у справі №158/1638/18).
В свою чергу, відповідно до встановлених судами обставин справи підтверджується факт проживання ОСОБА_3 із позивачкою, а тому наявними є правові підстави для задоволення позову у цій частині та стягнення аліментів з відповідача.
Визначаючись із розміром аліментів на утримання ОСОБА_3 у частці від заробітку (доходу) відповідача, колегія суддів виходить із наступного.
Як зазначалось вище, ОСОБА_1 просила суд стягнути з відповідача аліменти на утримання двох малолітніх дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у розмірі 1/3 частки усіх видів заробітку (доходу) щомісячно.
Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно з частинами другої-третьої статті 183 СК України якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) матері, батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття.
Якщо після досягнення повноліття найстаршою дитиною ніхто з батьків не звернувся до суду з позовом про визначення розміру аліментів на інших дітей, аліменти стягуються за вирахуванням тієї рівної частки, що припадала на дитину, яка досягла повноліття.
Виходячи з наведеного слід виходити із рівності часток, які припадали на кожну дитину, а тому колегія суддів приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивачки аліментів на утримання малолітньої дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/6 частки від усіх видів заробітку (доходу) щомісячно.
На думку апеляційного суду, визначений розмір аліментів є достатнім та відповідає встановленим судом обставинам справи, наданим доказам та вимогам СК України та не є надмірним тягарем для відповідача.
Обґрунтовуючи розмір аліментів, апеляційний суд, оцінивши надані сторонами докази, виходить із того, що майновий стан відповідача дозволяє йому сплачувати аліменти у зазначеному розмірі, що сприятиме належному рівню життя, необхідному для фізичного, розумового, духовного та морального розвитку малолітньої ОСОБА_3 .
Зазначене відповідає висновкам Верховного Суду, викладеним у постанові від 08 травня 2024 року в справі № 755/18195/21.
При цьому, сторони не позбавлені можливості згодом, у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених СК України, звернутися до суду з позовом про зміну розміру аліментів, відповідно до частини 1 статті 192 СК України.
Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги
Враховуючи наведене вище, рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому його слід скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_1 задовольнити частково:
– малолітню дочку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , залишити проживати разом з матір`ю ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 ;
– стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання малолітньої дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/6 частки від усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму, який встановлений для дитини відповідного віку, до настання повноліття, починаючи з 02 листопада 2022 року.
– в задоволенні позову в частині визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 з матір`ю ОСОБА_1 та стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліментів на його утримання відмовити.
Щодо розподілу судових витрат
Відповідно до частини 13 статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанцій, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Предметом позову у справі є одна вимога майнового характеру – стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліментів на утримання дітей у розмірі 1/3 частки від усіх видів заробітку (доходів) та дві вимоги немайнового характер – визначення місця проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .
Підпунктом 1 пункту 1 частини 2 статті 4 Закону України «Про судовий збір» від 8 липня 2011 року № 3674-VI (далі – Закон № 3674-VI) встановлено ставку судового збору за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою:
1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Підпунктом 2 пункту 1 частини 2 статті 4 Закону № 3674-VI встановлено ставку судового збору за подання до суду позовної заяви немайнового характеру, яка подана фізичною особою:
0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Відповідно до частини третьої статті 6 Закону № 3674-VI за подання позовної заяви, що має одночасно майновий і немайновий характер, судовий збір сплачується за ставками, встановленими для позовних заяв майнового та немайнового характеру.
У разі коли в позовній заяві об`єднано дві і більше вимог немайнового характеру, судовий збір сплачується за кожну вимогу немайнового характеру.
Відповідно до статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» від 2 грудня 2021 року № 1928-IX прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць для працездатних осіб з 1 січня 2023 року – 2 481 гривня.
Від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів чи зміну способу їх стягнення, а також заявники у разі подання заяви щодо видачі судового наказу про стягнення аліментів (пункт 3 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір»).
Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 176 ЦПК України ціна позову визначається у позовах про стягнення аліментів сукупністю всіх виплат, але не більше ніж за шість місяців.
Відповідно до довідки про доходи заробітна плата ОСОБА_2 за листопад 2022 року становила 6 800 гривень (том 1, а. с. 48)
Позивачкою заявлено вимоги про стягнення аліментів з відповідача на утримання дітей у розмірі 1/3 частки від усіх видів заробітку щомісячно 
Ціна позову у справі за вимогою майнового характеру складає 13 600 гривень (6 800,00 * 6 * 1/3 = 40 800). В свою чергу 1% від ціни позову – 136 гривень.
Отже, за подання позовної заяви, підлягав сплаті судовий збір у сумі 2 977 гривень 20 копійок (992 гривні 40 копійок (2 481,00 х 0,4 – за вимогою майнового характеру + 1984 гривні 80 копійок (2 481,00 х 0,4 х 2 – за двома вимогами немайнового характеру).
Позивачка відповідно до пункту 3 частини 1 статті 5 Закону № 3674-VI звільнена від сплати судового збору за подання позовної заяви про стягнення аліментів, проте не звільнена від сплати судового збору за вимогами немайнового характеру.
Як вбачається з мотивувальної частини цієї постанови, позов ОСОБА_1 задоволено частково: на 50% задоволено вимогу майнового характеру, а також одну вимогу немайнового характеру. Отже, позов задоволено на 50%.
З урахуванням викладеного з ОСОБА_1 в дохід держави підлягає стягненню недоплачений судовий збір за вимогами немайнового характеру у сумі 992 гривні 40 копійок (2 481,00 х 0,4 х 50%).
В свою чергу, з ОСОБА_2 підлягає стягненню в дохід держави 1 488 гривень 60 копійок (496 гривень 20 копійок (992,4 х 50% – за вимогою майнового характеру, від сплати судового збору за якою позивачка звільнена відповідно до Закону № 3674-VI) + 992,40 копійок (2 481,00 х 0,4 х 2 х 50% – за вимогами немайнового характеру).
Підпунктом 6 пункту 1 частини 2 статті 4 Закону встановлено судовий збір за подання до суду апеляційної скарги на рішення суду; заяви про приєднання до апеляційної скарги на рішення суду; апеляційної скарги на судовий наказ, заяви про перегляд судового рішення у зв`язку з нововиявленими обставинами 150 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви і скарги.
З урахуванням наведеного, за подання апеляційної скарги ОСОБА_2 підлягав сплаті судовий збір у сумі 4 465 гривень 80 копійок (2977,2 х 150%). Проте, позивачем сплачено лише 2 977 гривень 20 копійок згідно з платіжними інструкціями від 19 квітня 2023 року (том 1, а. с. 156) та від 08 травня 2023 року (том 1, а. с. 184).
Тому з ОСОБА_2 слід стягнути в дохід держави недоплачений судовий збір у сумі 1 488 гривень 60 копійок (4 465,8 – 2 977,2).
З урахуванням висновків суду апеляційної інстанції по суті спору ОСОБА_2 слід компенсувати за рахунок держави судовий збір у сумі 744 гривні 30 копійок (992,4 х 150% х 50% – за вимогою майнового характеру, яка задоволена судом частково на 50% і від сплати судового збору за якою позивачка звільнена відповідно до Закону № 3674-VI).
В свою чергу, з урахуванням часткового задоволення позову за вимогами немайнового характеру з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 підлягає стягненню судовий збір у сумі (2 481,00 х 0,4 х 2 х 150% х 50%) 1488 гривень 60 копійок.
Загалом слід провести взаємозалік судових витрат, які в результаті розподілити наступним чином: 1) стягнути з ОСОБА_1 в дохід держави 992 гривні 40 копійок; 2) стягнути з ОСОБА_2 в дохід держави 2 232 гривні 90 копійок (1488,6 + 1488,6 – 744,30), стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 1 488 гривень 60 копійок.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, Чернівецький апеляційний суд
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.
Рішення Шевченківського районного суду міста Чернівці від 24 березня 2023 року скасувати та ухвалити нове рішення.
Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.
Визначити місце проживання малолітньої дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з матір`ю ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання малолітньої дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/6 частки від усіх видів заробітку (доходу), щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму, який встановлений для дитини відповідного віку, до настання дитиною повноліття, починаючи з 02 листопада 2022 року. 
В задоволенні позову в частині визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , з матір`ю ОСОБА_1 та стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліментів на його утримання відмовити.
Змінити розподіл судових витрат.
Стягнути з ОСОБА_1 судовий збір в сумі 992 (дев`ятсот дев`яносто дві) гривні 40 копійок в дохід держави.
Стягнути з ОСОБА_2 судовий збір в сумі 2 232 (дві тисячі двісті тридцять дві) гривні 90 копійок в дохід держави.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір в сумі 1 488 (одна тисяча чотириста вісімдесят вісім) гривень 60 копійок.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення.
На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повна постанова складена 09 квітня 2025 року.

Суддя-доповідач                                                Олександр ОДИНАК
Судді        :                                                        Мирослава КУЛЯНДА
Наталія ПОЛОВІНКІНА