ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

27 травня 2025 р.	м. Одеса	Справа № 420/1793/25	
Головуючий в 1 інстанції: Андрухів В.В.

Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду 
у складі: головуючої судді – Шевчук О.А.,
суддів: Бойка А.В., Єщенка О.В.,
при секретарі - Альонішко С.І.,
за участю представника апелянта – Поляновського В.Г.,
представника відповідача – прокурора Елісашвілі О.М.

розглянувши за правилами загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 19 березня 2025 року у справі за позовною заявою ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора про визнання бездіяльності протиправною та стягнення моральної (немайнової) шкоди, - 
ВСТАНОВИЛА:
В січні 2025 року позивач звернувся до суду з позовною заявою до відповідача, в якій просив визнати протиправною бездіяльність Офісу Генерального прокурора щодо незабезпечення проведення в розумні строки досудового розслідування у кримінальному провадженні № 12021162510000384 від 31.03.2021 р.;
- стягнути з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 10000 (десять тисяч) грн. на відшкодування моральної (немайнової) шкоди, заподіяної його протиправною бездіяльністю.
Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 10 лютого 2025 року прийнято до розгляду вказану позовну заяву та відкрито провадження у справі. 
26 лютого 2025 року до Одеського окружного адміністративного суду через систему «Електронний суд» від Офісу Генерального прокурора надійшла заява, яка зареєстровано судом 27.02.2025 року)  про закриття провадження у справі на підставі п.1 ч.1 ст.238 КАС України.
Зазначену заяву обґрунтовано тим, що юрисдикція адміністративних судів не поширюється на публічно-правові справи, що належить вирішувати в порядку кримінального судочинства (п. 2 ч. 2 ст. 19 КАС України). Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин. Органи дізнання, слідства та прокуратури під час здійснення ними досудового розслідування виконують не владні управлінські функції, а владні процесуальні функції. Такі дії не є способом реалізації посадовими особами органів прокуратури та досудового розслідування своїх владних управлінських функцій, а є наслідком виконання ними функцій, обумовлених завданнями кримінального судочинства. Отже, враховуючи суть спірних правовідносин, суб`єктний склад сторін у справі, такий спір не має ознак публічно-правового та підлягає розгляду в порядку кримінального судочинства. Той факт, що недотримання проведення у розумні строки досудового розслідування у кримінальному провадженні вже оскаржувався в порядку кримінального судочинства не свідчить про можливість оскарження цих дій в порядку адміністративного судочинства. Таким чином позивач скористався правом оскарження таких дій відповідача. 
Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 19 березня 2025 року заяву представника Офісу Генерального прокурора – задоволено. Провадження в адміністративній справі за позовною заявою ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора про визнання протиправною бездіяльності Офісу Генерального прокурора щодо незабезпечення проведення в розумні строки досудового розслідування у кримінальному провадженні № 12021162510000384 від 31.03.2021 р.; стягнення з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 10000 (десять тисяч) грн. на відшкодування моральної (немайнової) шкоди, заподіяної його протиправною бездіяльністю – закрито. Роз`яснено позивачу, що даний спір підлягає розгляду місцевим загальним судом в порядку кримінального   судочинства. 
Не погоджуючись з ухвалою суду позивач надав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм процесуального права, просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та передати (направити) справу до суду першої інстанції для продовження розгляду в іншому складі суду.
Доводами апеляційної скарги зазначено, що  на органи прокуратури як раз і покладена публічна функція - забезпечувати права і свободи людини і громадянина, зокрема, в кримінальному процесі, щодо чого завжди існує високий публічний попит (інтерес). Здійснення такої діяльності є основним сенсом існування прокуратури. З метою ефективної реалізації цієї функції органи прокуратури наділені широкими повноваженнями, у т.ч. правом приймати загальнообов`язкові до виконання рішення, вчиняти дії імперативного характеру. Себто публічна функція прокуратури має чіткі ознаки владності (нерівноправності відносин) та є управлінською, адже прокурори керують (управляють) поведінкою інших задіяних осіб, у т.ч. слідчого та потерпілого в кримінальному провадженні (ст. 36 КПК України). Апелянт зазначає, що Офіс Генерального прокурора, як і будь-який інший орган прокуратури, є належним відповідачем в адміністративних судах - з питань, які не охоплюються правом на судове оскарження в межах кримінального процесу. Апелянт вважає безпідставними посилання суду та відповідача на рішення Конституційного Суду України № 6рп/2001 від 23.05.2001 р., в контексті якого, з їхньої точки зору, Офіс Генерального прокурора начебто не є носієм владних управлінських функцій, оскільки висновки КС України з рішення № 6рп/2001 від 23.05.2001 р. стосувались недосконалості зовсім інших норм законодавства, наразі давно неактуальних, відтак вони не можуть бути застосовані до обставин справи № 420/1793/25. Апелянт зазначає, що КПК України не передбачає інструментів судового захисту в ситуації позивача. Вказує, що в межах кримінального провадження № 12021162510000384 у позивача не залишилось жодного іншого законодавчого інструменту для захисту порушених прав та інтересів. Оскільки КПК України не встановлений інший порядок судового провадження в ситуації позивача і відповідний захист порушених прав позивача в межах кримінального процесу неможливий, виключення, передбачене нормами КАС України, не застосовується, а спір підлягає розгляду саме в порядку адміністративного судочинства як публічно-правовий спір за участі суб`єкта владних повноважень - відповідача.
30 квітня 2025 року до суду через систему «Електронний суд» від представника відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому представник просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції без змін.
Особи, що беруть участь у справі, про дату, час і місце судового  розгляду були сповіщені належним чином відповідно до ст. 124-130 КАС України.
Перевіривши матеріали справи, правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга  не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Приймаючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції дійшов висновку, що даний спір щодо бездіяльності Офісу Генерального прокурора з незабезпечення проведення в розумні строки досудового розслідування у кримінальному провадженні № 12021162510000384 від 31.03.2021 має вирішуватися в порядку кримінального судочинства, і тому юрисдикція адміністративних судів на цей спір не поширюється, що чітко передбачено пунктом 2 частини другої статті 19 КАС України.
Також, суд першої інстанції зазначив, що оскільки суд дійшов висновку, що вимога позивача про визнання протиправною бездіяльності відповідача не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, то і вимога про відшкодування моральної шкоди також не може бути вирішена в порядку КАС України.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Відповідно до  статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод  від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні від 20 липня 2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України» указав, що фраза «встановлений  законом»  поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Термін «суд, встановлений законом» у пункті 1 статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з … питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів». Європейський суд з прав людини дійшов висновку, що національний суд не мав юрисдикції судити деяких заявників, керуючись практикою, яка не мала регулювання  законом, і, таким чином, не міг вважатися судом, «встановленим законом».
Відповідно до ч.1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
За визначеннями пунктів 1, 2 частини першої  статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України, адміністративна справа - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір. Публічно-правовий спір - спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку з порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи.
Суб`єкт владних повноважень - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг (пункт 7 частини першої  статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України,).
Згідно із частиною першою  статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України,  кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист у передбачені цією нормою способи.
Таким чином, визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є наявність публічно-правового спору, тобто спору, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції і який виник у зв`язку з виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій.
Згідно п. 1 ч. 1 ст. 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження. 
Таким чином, до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб`єктів владних повноважень, які породжують, змінюють або припиняють права та обов`язки у сфері публічно-правових відносин, якщо позивач вважає, що цими рішеннями, діями чи бездіяльністю порушено його права, свободи чи інтереси. 
Відповідно до пункту 2 частини другої  статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України,  юрисдикція адміністративних судів не поширюється на справи, що мають вирішуватися в порядку кримінального судочинства.
Згідно із частиною першою  статті 1 Кримінального процесуального кодексу України,  порядок кримінального провадження на території України визначається лише кримінальним процесуальним законодавством України.
Кримінальне провадження - досудове розслідування і судове провадження, процесуальні дії у зв`язку із вчиненням діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (пункт 10 частини першої  статті 3 Кримінального процесуального кодексу України).
Згідно з пунктом 1 частини першої  статті 303 Кримінального процесуального кодексу України, на досудовому провадженні можуть бути оскаржені такі рішення, дії чи бездіяльність слідчого, дізнавача або прокурора бездіяльність слідчого, дізнавача, прокурора, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань після отримання заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення, у неповерненні тимчасово вилученого майна згідно з вимогами  статті 169 цього Кодексу, а також у нездійсненні інших процесуальних дій, які він зобов`язаний вчинити у визначений цим Кодексом строк, - заявником, потерпілим, його представником чи законним представником, підозрюваним, його захисником чи законним представником, представником юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, володільцем тимчасово вилученого майна, іншою особою, права чи законні інтереси якої обмежуються під час досудового розслідування.
Відповідно до ч.1 ст. 306 КПК України скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого, дізнавача чи прокурора розглядаються слідчим суддею місцевого суду, а в кримінальних провадженнях щодо кримінальних правопорушень, віднесених до підсудності Вищого антикорупційного суду, - слідчим суддею Вищого антикорупційного суду згідно з правилами судового розгляду, передбаченими статтями 318-380   цього Кодексу, з урахуванням положень цієї глави.
Згідно з ст. 308 КПК України підозрюваний, обвинувачений, потерпілий, інші особи, права чи законні інтереси яких обмежуються під час досудового розслідування, мають право оскаржити прокурору вищого рівня недотримання розумних строків слідчим, дізнавачем, прокурором під час досудового розслідування. Прокурор вищого рівня зобов`язаний розглянути скаргу протягом трьох днів після її подання і в разі наявності підстав для її задоволення надати відповідному прокурору обов`язкові для виконання вказівки щодо строків вчинення певних процесуальних дій або прийняття процесуальних рішень. Особа, яка подала скаргу, невідкладно письмово повідомляється про результати її розгляду. Службові особи, винні в недотриманні розумних строків, можуть бути притягнуті до відповідальності, встановленої законом.
Системний аналіз положень  Кримінального процесуального кодексу України  дозволяє дійти висновку, що процесуальні дії  це дії, спрямовані на виконання завдань кримінального  провадження на різних стадіях  кримінального процесу, проведення яких забезпечується силами, засобами кримінального провадження на підставах і в порядку, передбачених кримінальним процесуальним законодавством.
Як вбачається з позовної заяви предметом спору у цій справі є бездіяльність Офісу Генерального прокурора щодо незабезпечення проведення в розумні строки досудового розслідування у кримінальному провадженні № 12021162510000384 від 31.03.2021 р.
Як вбачається з матеріалів справи, позивач оскаржував недотримання розумних строків слідчим у кримінальному провадженні № 12021162510000384 заступнику Генерального прокурора.
В подальшому бездіяльність заступника Генерального прокурора, яка полягала у нерозгляді скарги потерпілого в порядку ст.308 КПК України, була оскаржена до суду.
Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 07.08.2024 року у справі № 757/32257/24-к скаргу задоволено, зобов`язано заступника Генерального прокурора Мустецу І.В. розглянути у відповідності до вимог ст.308 КПК України скаргу адвоката Поляновського В.Г., який діє в інтересах ОСОБА_1 від 28.06.2024 на недотримання розумних строків досудового розслідування у кримінальному провадженні № 12021162510000384 від 31.03.2021 та повідомити особу, яка подала дану скаргу, про результати її розгляду в строк та в порядку, передбаченому ст.308 КПК України.
На виконання вказаної ухвали слідчого судді від 07.08.2024 року заступник Генерального прокурора Ігор Мустеца розглянув скаргу потерпілого ОСОБА_2 та надав на неї відповідь листом від 16.08.2024 року № 09/2/1-66662вих-24.
Дана відмова в задоволенні скарги потерпілого на недотримання розумних строків досудового розслідування була оскаржена адвокатом Поляновським В.Г. в інтересах ОСОБА_1 до суду.
Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 25.09.2024 у справі № 757/42966/24-к відмовлено у відкритті провадження за скаргою на рішення від 16.08.2024. Вказана ухвала слідчого судді залишена без змін ухвалою Київського апеляційного суду від 27.11.2024 року.
Як вбачається зі змісту вказаної ухвали слідчого судді від 25.09.2024 року, відмова у відкритті провадження мотивована тим, що у матеріалах справи відсутні встановлені законом рішення, які можуть бути предметом оскарження до слідчого судді, оскільки відповідно до змісту скарги та долучених до неї документів заявником оскаржується інформаційний лист, який не є процесуальним рішенням, а тому розгляд питання про його скасування знаходиться поза межами компетенції слідчого судді.
Отже, підставою для відмови у відкритті провадження по суті стало те, що прокурор всупереч приписам ч.3 ст.110 КПК України, відмовивши у задоволенні скарги адвоката потерпілого на недотримання розумних строків досудового розслідування, не оформив це рішення у вигляді постанови.
З огляду на вищезазначене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що саме вказана обставина, пов`язана з   належним виконанням ухвали слідчого судді від 07.08.2024 року, перешкодила потерпілому ОСОБА_1 оскаржити до слідчого судді згідно приписів пункту 9-1 ч.1 ст.303 КПК України рішення прокурора про відмову в задоволенні скарги на недотримання розумних строків досудового розслідування.
Відповідно до ст. 17 ЗУ «Про прокуратуру» прокурори здійснюють свої повноваження у межах, визначених законом, і підпорядковуються керівникам виключно в частині виконання письмових наказів адміністративного характеру, пов`язаних з організаційними питаннями діяльності прокурорів та органів прокуратури. Адміністративне підпорядкування прокурорів не може бути підставою для обмеження або порушення незалежності прокурорів під час виконання ними своїх повноважень. Генеральний прокурор має право видавати письмові накази адміністративного характеру, що є обов`язковими до виконання всіма прокурорами. Керівник обласної прокуратури має право видавати письмові накази адміністративного характеру, що є обов`язковими до виконання першим заступником, заступниками, керівниками та заступниками керівників підрозділів, прокурорами відповідної обласної прокуратури та керівниками окружних прокуратур, розташованих у межах адміністративно-територіальної одиниці, що підпадає під територіальну юрисдикцію відповідної обласної прокуратури. Керівник окружної прокуратури має право видавати письмові накази адміністративного характеру, що є обов`язковими до виконання його першим заступником, заступниками, керівниками та заступниками керівників підрозділів, прокурорами відповідної окружної прокуратури. Перші заступники та заступники керівників органів прокуратури відповідно до розподілу обов`язків мають право видавати письмові накази адміністративного характеру, що є обов`язковими до виконання підлеглими прокурорами відповідного органу прокуратури. У разі створення спеціалізованих прокуратур (крім Спеціалізованої антикорупційної прокуратури) порядок видання письмових наказів адміністративного характеру в межах таких прокуратур визначається Генеральним прокурором.  Під час здійснення повноважень, пов`язаних з реалізацією функцій прокуратури, прокурори є незалежними, самостійно приймають рішення про порядок здійснення таких повноважень, керуючись при цьому положеннями закону, а також зобов`язані виконувати лише такі вказівки прокурора вищого рівня, що були надані з дотриманням вимог цієї статті. Прокурори вищого рівня мають право давати вказівки прокурору нижчого рівня, погоджувати прийняття ним певних рішень та здійснювати інші дії, що безпосередньо стосуються реалізації цим прокурором функцій прокуратури, виключно в межах та порядку, визначених законом. Генеральний прокурор має право давати вказівки будь-якому прокурору. Прокурором вищого рівня є: 1) для прокурорів, у тому числі прокурорів - стажистів окружних прокуратур, керівників та заступників керівників підрозділів окружної прокуратури - керівник окружної прокуратури чи його перший заступник або заступник відповідно до розподілу обов`язків; 2) для прокурорів, керівників та заступників керівників підрозділів обласної прокуратури - керівник обласної прокуратури чи його перший заступник або заступник відповідно до розподілу обов`язків; 3) для керівника окружної прокуратури, його першого заступника та заступників - керівник відповідної обласної прокуратури чи його перший заступник або заступник відповідно до розподілу обов`язків; 4) для керівника обласної прокуратури, його першого заступника та заступників, керівника та заступника керівника підрозділу, прокурора Офісу Генерального прокурора - Генеральний прокурор чи його перший заступник або заступник відповідно до розподілу обов`язків; 5) для першого заступника та заступника Генерального прокурора - Генеральний прокурор. У разі утворення спеціалізованих прокуратур (крім Спеціалізованої антикорупційної прокуратури) прокурори вищого рівня в межах таких прокуратур визначаються Генеральним прокурором. Накази адміністративного характеру, а також вказівки, що прямо стосуються реалізації прокурором функцій прокуратури, видані (віддані) в письмовій формі в межах повноважень, визначених законом, є обов`язковими до виконання відповідним прокурором. Прокурору, якому віддали наказ чи вказівку в усній формі, надається письмове підтвердження такого наказу чи вказівки. Прокурор не зобов`язаний виконувати накази та вказівки прокурора вищого рівня, що викликають у нього сумнів у законності, якщо він не отримав їх у письмовій формі, а також явно злочинні накази або вказівки. Прокурор має право звернутися до Ради прокурорів України з повідомленням про загрозу його незалежності у зв`язку з наданням (відданням) прокурором вищого рівня наказу або вказівки. Надання (віддання) незаконного наказу або вказівки чи його (її) виконання, а також надання (віддання) чи виконання явно злочинного наказу або вказівки тягнуть за собою відповідальність, передбачену законом.
Відповідно до ст. 45 ЗУ «Про прокуратуру» рішення, дії чи бездіяльність прокурора в межах кримінального процесу можуть бути оскаржені виключно в порядку, встановленому  Кримінальним процесуальним кодексом України. Якщо за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність прокурора в межах кримінального процесу   встановлено факти порушення прокурором прав осіб або вимог закону, таке рішення може бути підставою для дисциплінарного провадження. 
За таких підстав, колегія суддів приходить до висновку, що спір, який виник між сторонами у     справі, підлягає розгляду в порядку, передбаченому КПК України, оскільки захист прав заявника, з урахуванням обов`язковості дотримання вимог ч. 2 ст. 2 КАС України вимагав би від адміністративного суду, до якого надійшов такий позов, перевіряти та надавати оцінку обставинам, не властивим суду адміністративної юрисдикції, дотримання відповідачем приписів, встановлених КПК України. 
Відповідно до ст. 12 ЗУ «Про звернення громадян» дія цього Закону не поширюється на порядок розгляду заяв і скарг громадян, встановлений кримінальним процесуальним, цивільним процесуальним, трудовим законодавством, законодавством про захист економічної конкуренції,  Кодексом адміністративного судочинства України, законами України  "Про судоустрій і статус суддів",  "Про доступ до судових рішень",  "Про запобігання корупції",  "Про виконавче провадження",  "Про адміністративну процедуру". 
Порядок оскарження рішень, дій чи бездіяльності органів досудового розслідування чи прокурора під час досудового розслідування визначено у параграфі 1  глави 26 КПК України.
Конституційний Суд України в Рішенні від 23 травня 2001 року № 6-рп/2001 зазначив, що кримінальне судочинство - це врегульований нормами  КПК України  порядок діяльності органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду (судді) щодо порушення, розслідування, розгляду і вирішення кримінальних справ, а також діяльність інших учасників кримінального процесу - підозрюваних, обвинувачених, підсудних, потерпілих, цивільних позивачів і відповідачів, їх представників та інших осіб з метою захисту своїх конституційних прав, свобод та законних інтересів. Захист прав і свобод людини не може бути надійним без надання їй можливості при розслідуванні кримінальної справи оскаржити до суду окремі процесуальні акти, дії чи бездіяльність органів дізнання, попереднього слідства і прокуратури. Але таке оскарження може здійснюватись у порядку, встановленому  КПК України, оскільки діяльність посадових осіб, як і діяльність суду, має свої особливості та не належить до управлінської сфери.
У  Рішенні від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011 Конституційний Суд України  вказав, що, здійснюючи перевірку заяв і повідомлень про злочини, прокурор, слідчий, орган дізнання діють до порушення кримінальної справи, однак вдаються до тих же способів і прийомів, що й під час збирання доказів у кримінальній справі. Отже, правовідносини, що мають місце під час розгляду заяв про злочини, за своєю правовою природою є кримінально-процесуальними. Тому перевірка скарг на рішення, дії чи бездіяльність вказаних суб`єктів владних повноважень має відбуватися у тому ж процесуальному порядку і тим же судом, на який відповідно до  закону  покладені повноваження щодо перевірки й оцінки доказів у кримінальній справі, тобто судом із розгляду кримінальних справ. Зазначене обумовлює висновок, що компетентним національним судом, до юрисдикції якого належить розгляд скарг щодо прийняття рішень, вчинення дій або допущення бездіяльності суб`єктом владних повноважень стосовно заяв і повідомлень про вчинені або підготовлювані злочини, є суд, який спеціалізується на розгляді кримінальних справ. Крім того, імперативний припис пункту 2 частини третьої  статті 17 КАС України  виключає юрисдикцію адміністративних судів щодо справ, які належить вирішувати в порядку кримінального судочинства.
При цьому Конституційний Суд України у цій справі вирішив, що скарги осіб стосовно прийняття рішень, вчинення дій або допущення бездіяльності суб`єктом владних повноважень щодо заяв і повідомлень про вчинені або підготовлювані злочини суди повинні розглядати і вирішувати у кримінальному судочинстві.
Посилання апелянта на неможливість застосування вказаних вище висновків Конституційного Суду України, висловлених у рішенні від 23.05.2001, у зв`язку з тим, що вони стосуються врегулювання зовсім інших норм законодавства, які втратили чинність на даний час, є безпідставними, оскільки застосовані судом висновки Конституційного Суду України стосуються загального тлумачення поняття «кримінальне судочинство» та діяльності посадових осіб, а також суду при здійсненні кримінального судочинства і не втратили своєї актуальності та підлягають застосуванню. 
Відповідно до п.1 ч.1 ст. 238 КАС України суд закриває провадження у справі: якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.
За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що виниклий у цій справі спір не належить до юрисдикції адміністративних судів та має вирішуватися у порядку кримінального судочинства, у зв`язку з чим суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що провадження у справі підлягає закриттю на підставі п.1 ч.1 ст.238 КАС України.
З урахуванням викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції постановлено законне й обґрунтоване судове рішення, з дотриманням норм процесуального права, а тому підстави для скасування чи зміни оскаржуваного судового рішення відсутні.
Згідно п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції і зводяться до переоцінки встановлених судом обставин справи.
На підставі вищевикладеного, колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що ухвала Одеського окружного адміністративного суду ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному розгляді всіх обставин справи, які мають значення для вирішення спору, відповідає нормам матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, викладених у зазначеній ухвалі, у зв`язку з чим підстав для її скасування не вбачається. 
Відповідно до ч.1 ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись  ст. ст. 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів, –

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 19 березня 2025 року - залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст судового рішення складено 02.06.2025  року.

Головуюча суддя:                                                                                        О.А. Шевчук 

Суддя:                                                                                                           А.В. Бойко

          Суддя:                                                                                                           О.В. Єщенко