Номер провадження: 22-ц/813/3851/25 
Справа № 522/125/25-Е
Головуючий у першій інстанції Бондар В.Я.
Доповідач Лозко Ю. П.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.05.2025 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
головуючого - Лозко Ю.П.,
суддів: Карташова О.Ю., Назарової М.В.,
за участю секретаря судового засідання – Пересипка Д.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду в порядку спрощеного провадження
апеляційну скаргу ОСОБА_1 
на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 10 січня 2025 року
у цивільній справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: ОСОБА_2 про видачу обмежувального припису,

встановив:
У січні 2025 року позивачка ОСОБА_1 звернулась до суду із вказаною вище заявою у якій просила видати обмежувальний припис відносно ОСОБА_2 на шість місяців яким заборонити останньому перебувати у місці спільного проживання із заявницею за адресою: АДРЕСА_1 , наближатися на відстань менше ніж 500 метрів до місця проживання, роботи та інших місця частого відвідування заявницею з сином ОСОБА_3 , та вести листування, телефонні переговори з заявницею або контактувати з нею чи їх сином через інші засоби зв`язку особисто або через третіх осіб.
Заяву обґрунтовано тим, що з 19.02.2021 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебувають у зареєстрованому шлюбі, від якого мають сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , спільно проживали за адресою: АДРЕСА_1 . 
У грудні 2022 року ОСОБА_2 вчинив фізичне насильство стосовно малолітнього сина ОСОБА_5 , а саме неодноразово вдарив його об ліжко, внаслідок чого у дитини діагностували три крововиливи у мозок. Після чого, син         ОСОБА_5 перебував у реанімації, а потім у відділенні нейрохірургії Одеської обласної дитячої лікарні. Через погрози ОСОБА_2 , заявниця ОСОБА_1 не зверталась до поліції за цим фактом.
12 листопада 2024 року ОСОБА_2 вчинив щодо заявниці фізичне насильство, у зв`язку з чим вона звернулася до поліції та провела судово-медичну експертизу. 
Отже, систематичне насильство з боку ОСОБА_2 створює реальну загрозу життю та здоров`ю заявниці та її малолітньому сину, у зв`язку з чим вважає необхідним є видача обмежувального припису.
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 10 січня 2025 року відмовлено у задоволенні вказаної вище заяви ОСОБА_1 .
У апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржуване рішення суду та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити вимоги її заяви про видачу обмежувального припису. Зокрема, скаржниця зауважує про залишення судом першої інстанції поза увагою надані нею медичні документи малолітнього ОСОБА_6 , а також зазначає, що позбавлена можливості надати суду докази звернення до поліції за фактом вчиненого ОСОБА_2 стосовно неї та її малолітнього сина фізичного та психологічного насильства, оскільки відповідні кримінальні провадження закрито, через відкликання нею заяв про вчинення злочину ОСОБА_2 , під тиском останнього, та його родичів і друзів. Водночас, викладені у заяві про видачу обмежувального припису обставини можуть підтвердити свідки: родичі та друзі заявниці.
У судове засідання учасники справи будучи належним чином повідомленими про дату, час і місце розгляду справи, не з`явилися, що відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.
Заслухавши суддю – доповідача, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на таке.
Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Оскаржуване рішення суду відповідає вказаним вимогам.
Ухвалюючи оскаржуване рішення про відмову у задоволенні вказаної вище заяви ОСОБА_1 ,суд першої інстанції виходив з недоведеності заявницею правових підстав для застосування відносно ОСОБА_2 обмежувального припису, передбачених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на таке.
Як убачається з матеріалів справи, з 19.02.2021 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебувають у зареєстрованому шлюбі, мають малолітню дитину сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який на час вирішення судом справи проживає разом з заявницею за адресою: АДРЕСА_1 , за місцем реєстрації останньої (а.с.7 на звороті). ОСОБА_2 проживає окремо.
Згідно акту судового-медичного дослідження (обстеження) №1777/148 від 20.11.2024 року у ОСОБА_1 виявлені наступні тілесні ушкодження: синці на лівому передпліччі, на лівому стегні, в проекції лівого колінного суглобу, в проекції правого колінного суглобу. Дані ушкодження виникли від дії тупого твердого предмета (предметів). Індивідуальні особливості яких в ушкодженнях не відобразилися. Враховуючи морфологічні особливості ушкоджень слід вважати, що синці виникли приблизно 7-9 діб до початку проведення обстеження, тобто могли бути спричинені 12.11.2024 (а.с.12).
У виписці із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого №7054 нейрохірургічного відділення Одеської обласної дитячої клінічної лікарні вказано, що ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з 25.12.2022 року по 09.01.2023 року знаходився на лікуванні в ООДКЛ та встановлено заключений діагноз: спонтанний нетравматичний субарахноїдальний крововилив. Хронічний субдуральний крововилив скроневої та лобової областей зліва. Симптоматична епілепсія. Артеріовенозна мальформація головного мозку? У анамнезі захворювання вказано, що факт травми у дитини батьки заперечують (а.с.13).
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України (згідно із частинами першою та третьою статті 12 ЦПК України).
Суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства (відповідно до частини першої статті 19 ЦПК України).
Розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або про відмову в її задоволенні. У разі задоволення заяви суд видає обмежувальний припис у вигляді одного чи декількох заходів тимчасового обмеження прав особи, яка вчинила домашнє насильство чи насильство за ознакою статі, передбачених Законом про запобігання домашньому насильству або Законом України «Про забезпечення рівних прав та можливостей жінок і чоловіків», на строк від одного до шести місяців (згідно із частинами першою та другою статті 350-6 ЦПК України).
Згідно із статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди України застосовують при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини (далі – ЄСПЛ) як джерело права.
Домашнє насильство – діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь (пункт 3 частини першої статті 1 Закону про запобігання домашньому насильству). Пункти 4, 14 та 17 статті 1 цього закону визначають поняття економічного, психологічного та фізичного насильства.
Кривдник – особа, яка вчинила домашнє насильство у будь-якій формі. Обмежувальний припис стосовно кривдника – встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи (пункти 6 та 7 частини першої статті 1 Закону про запобігання домашньому насильству).
Оцінка ризиків – оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи (пункт 9 частини першої статті 1 Закону про запобігання домашньому насильству).
Стаття 26 Закону про запобігання домашньому насильству визначає серед спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, зокрема, обмежувальний припис стосовно кривдника.
Рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків (частина третя статті 26 Закону про запобігання домашньому насильству).
Порядок видачі судом обмежувального припису визначається ЦПК України (згідно із частиною восьмою статті 26 Закону про запобігання домашньому насильству).
Згідно ч.2 ст.77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
За ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.
Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до чч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.
Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ст. 77 ЦПК України).
Згідно зі ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Так, підставою звернення ОСОБА_1 до суду із вказаною вище заявою стали систематичні вчинення ОСОБА_2 фізичного насильства відносно неї та їх малолітнього сина ОСОБА_6 .
На підтвердження вказаних вище обставин, заявницею ОСОБА_1 надано суду акт судового-медичного дослідження (обстеження) №1777/148 від 20.11.2024 року та виписку із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого №7054 нейрохірургічного відділення Одеської обласної дитячої клінічної лікарні.
Водночас вказане, у розумінні ст. 77 ЦПК України не є належними доказами у справі, оскільки обставини отримання ОСОБА_1 травм, зазначених у акті судового-медичного дослідження (обстеження) №1777/148 від 20.11.2024 року вказані зі слів самої заявниці, а надана нею виписка із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого №7054 спростовує доводи заяви щодо обставин, які спровокували мозковий крововилив у малолітнього ОСОБА_6 , оскільки встановлює нетравматичну етіологію такого.
Колегія суддів відхиляє, як безпідставні посилання скаржниці на неможливість надати докази її звернення до поліції за фактами вчиненого стосовно неї та малолітнього ОСОБА_6 насилля, звертаючи увагу на зміст ч. 1 ст. 214 КПК України, відповідно до якої слідчий, дізнавач, прокурор невідкладно, але не пізніше 24 годин після подання заяви, повідомлення про вчинене кримінальне правопорушення або після самостійного виявлення ним з будь-якого джерела обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, зобов`язаний внести відповідні відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань (далі ЄРДР), розпочати розслідування та через 24 години з моменту внесення таких відомостей надати заявнику витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань. 
При цьому, чинне законодавство не передбачає випадків виключення з відомостей ЄРДР про обставини, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, у зв`язку із закриттям відповідного кримінального провадження.
Стосовно посилань скаржниці в якості доводів апеляційної скарги про те, що обставини якими обґрунтовується заява можуть підтвердити свідки колегія суддів зауважує, що ОСОБА_1 не зверталася з відповідним клопотанням ані до суду першої інстанції, ані під час апеляційного перегляду справи.
Тож, зважаючи на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про недоведеність ОСОБА_1 підстав її заяви, тобто обставин якими така обґрунтовується. 
Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії", п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Бюрг та інші проти Франції" (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Гору проти Греції" N 2) [ВП], § 41" (Gorou v. Greece no.2).
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, й міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (SeryavinandOthers v. Ukraine) від 10.02.2010 року, заява №4909/04).
Підсумовуючи наведене вище, колегія суддів вважає вірним та обґрунтованим висновок суду про відмову в задоволенні заяви ОСОБА_1 , з вказаних вище підстав.
Доказів які б спростували правильні висновки суду скаржницею не надано. 
Порушень судом норм процесуального права колегією суддів не встановлено.
Інші доводи апеляційної скарги заявниці за своєю суттю зводяться до обґрунтування вимог заяви та незгоди з висновками суду стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки суду, також фактично зводяться до суб`єктивного тлумачення скаржницею норм права, без посилення на обставини, які не були враховані під час вирішення цієї справи. 
Отже доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про порушення судом норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.
За таких обставин колегія суддів вважає, що відсутні підстави для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції, з мотивів наведених у скарзі.
У відповідності ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на викладене колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу потрібно залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду без змін, оскільки доводи апеляційної скарги правильних висновків суду не спростовують.
Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України

постановив:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 10 січня 2025 року залишити без змін.
Постанова Одеського апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту.
Повний текст постанови складено 09 травня 2025 року.

Головуючий                                                                Ю.П. Лозко

Судді:                                                                        О.Ю. Карташов

                                                                               М.В. Назарова