Номер провадження: 22-ц/813/3679/25 
Справа № 523/1381/19
Головуючий у першій інстанції Бабаков В. П.
Доповідач Назарова М. В.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.04.2025 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого                                  Назарової М.В.,
суддів:                                           Карташова О.Ю., Кострицького В.В.,
за участю секретаря                      Соболєвої Р.М.,
учасники справи: позивач – ОСОБА_1 , відповідач – Акціонерне товариство «ОТП Банк», правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» (у зв`язку зі зміною назви Товариство з обмеженою відповідальністю «Він Фінанс»),
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань в порядку спрощеного позовного провадження
апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія»
на заочне рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 27 серпня 2020 року, ухвалене Суворовським районним судом м. Одеси у складі: судді Бабаков В.П. в приміщенні того ж суду,
у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «ОТП Банк» про визнання договорів недійсними,

                                                     в с т а н о в и в: 

У січні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду з вказаним позовом, який мотивувала тим, що позивачка є інвалідом ІІ-ї групи і хворіє на психічну хворобу, внаслідок якої страждає на зміну особистості, перебуває на відповідному обліку у лікаря-психіатра та періодично лікується на стаціонарному відділенні.
На початку лютого 2006 року рідні, користуючись її хворобливим станом, умовили її придбати в кредит квартиру АДРЕСА_1 . 15 лютого 2006 року між ОСОБА_1 та АКБ «Райффайзен банк Україна», правонаступником якого є у відповідності до ст. 1 нової редакції Статуту АТ«ОТП Банк» ПАТ «ОТП Банк», був укладений кредитний договір № ML-501/015/2006.
Відповідно до пункту 2, частиною № 1 Кредитного договору, АКБ «Райффайзен банк Україна» зобов`язався надати їй грошові кошти у розмірі 50 000,00 доларів США строком до 15 лютого 2021 року зі сплатою за користування кредитом фіксованої процентної ставки, розмір якої становить 10,5 %.
Відповідно до кредитної заявки від 15 лютого 2006 року кредитні кошти в сумі 50000,00 доларів США були направлені на відкритий на ім`я ОСОБА_1 у АКБ «Райффайзен банк Україна» поточний рахунок.
Того ж дня, 15 лютого 2006 року, вона уклала зі ОСОБА_2 договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , за яку передала продавцю одержані за вищевказаних обставин у АКБ «Райффайзен банк Україна» кредитні кошти в сумі 50 000 доларів США. Вказаний договір був того ж дня посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Сімоновою О.Ю.
Крім того, 15 лютого 2006 року вона уклала з АКБ «Райффайзен банк Україна» іпотечний договір № PML – 501/015/2006, згідно умов якого в забезпечення кредитного договору № ML-501/015/2006 від 15 лютого 2006 року предметом іпотеки стала придбана нею квартира АДРЕСА_1 .
Зобов`язання за кредитним договором, що передбачені підпунктом 1.5. кредитного договору, щодо своєчасного повернення кредиту, як це визначено в графіку повернення кредиту та сплати процентів, виконувала дочка ОСОБА_1 , проте через хворобу останньої та істотний ріст долару США по відношенню до гривні за кредитним договором виникло прострочення заборгованості. В зв`язку з тим, що позивачем (а фактично-її дочкою) не було дотримано зазначених вище умов кредитного договору, сума заборгованості становить 30700,24 дол. США, сума процентів – 892,44 дол. США.
Оскільки вона страждає важким психічним захворюванням, під час укладання вищевказаних правочинів не розуміла ані значення своїх дій, ані їх наслідків. Вищевказану квартиру фактично купувала її дочка з перспективою переоформлення на себе після виплати кредиту. Кредит сплачувала також її дочка, поки у неї була така можливість.
Тому позивачка, із посиланням як на правове обґрунтування своїх вимог на ст. 203, 215 ЦК України, просила суд визнати недійсними кредитний договір № ML-501/015/2006, укладений 15.02.2006 між нею та Акціонерним комерційним банком «Райффайзен банк Україна», та іпотечний договір № PML – 501/015/2006, укладений 15.02.2006 між нею та Акціонерним комерційним банком «Райффайзен банк Україна».
Також позивачка звернулась з заявою про забезпечення позову, в якій просила з метою забезпечення позову заборонити Першому Суворовському відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Головного територіального управління юстиції в Одеській області вчиняти будь-які дії щодо примусової реалізації квартири АДРЕСА_1 . Заява мотивована тим, що здійснення вказаних дій за вказаною адресою може ускладнити виконання рішення.
Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 04 грудня 2019 року вжито заходи по забезпеченню позову по цивільній справі за позовом  ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «ОТП Банк» про визнання недійсним кредитного та іпотечного договорів, а саме, до вирішення справи по суті, заборонити Першому Суворовському відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Головного територіального управління юстиції в Одеській області вчиняти будь-які дії щодо примусової реалізації квартири АДРЕСА_1 .
Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 25 березня 2019 року за клопотанням позивачки у справі призначено амбулаторну судово-психіатричну експертизу, на вирішення якої поставлено наступні запитання:
1. Чи могла ОСОБА_1 усвідомлювати значення своїх дій, керувати ними, надавати їм належну оцінку та розуміти настання відповідних правових наслідків в момент укладання 15.02.2006 кредитного договору №ML-501/015/2006 та іпотечного договору №PML – 501/015/2006 з АКБ «Райффайзенбанк Україна»?
Проведення експертизи доручено експертам КУ «Одеський обласний медичний центр психічного здоров`я».
Від Комунального некомерційного підприємства «Одеський обласний медичний центр психічного здоров`я» Одеської обласної ради отримано висновкок № 3 від 08.01.2020 .
Заочним рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 27 серпня 2020 року позов ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «ОТП Банк» про визнання договорів недійсними задоволено.
Визнано недійсним кредитний договір № ML-501/015/2006, укладений 15.02.2006 між ОСОБА_1 та Акціонерним комерційним банком «Райффайзен банк Україна».
Визнано недійсним іпотечний договір № PML - 501/015/2006, укладений 15.02.2006 між ОСОБА_1 та Акціонерним комерційним банком «Райффайзен банк Україна».
Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 10 жовтня 2022 року замінено відповідача Акціонерне товариство «ОТП Банк» на його правонаступника - Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія».
Заяву ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» про перегляд заочного рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 27 серпня 2020 року залишено без задоволення.
В апеляційній скарзі Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» вважає оскаржуване рішення незаконним та необґрунтованим, просить скасувати заочне рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 27 серпня 2020 року та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» зазначає, що станом на дату укладання кредитного договору № ML-501/015/2006 від 15.02.2006, іпотечного договору № PML – 501/015/2006 від 15.02.2006 ОСОБА_1 була дієздатною особою, яка усвідомлювала значення своїх дій та може керувати ними, що підтверджується відповіддю від Одеської міської ради. Отже, кредитний договір № ML-501/015/2006 від 15.02.2006, іпотечний договір № PML – 501/015/2006 від 15.02.2006 відповідають положенням ст. 203 ЦК України.
Справа перебувала у провадженні судді ОСОБА_3 .
Рішенням Вищої ради правосуддя №2518/0/15-24 від 20.08.2024 року суддю ОСОБА_3 звільнено з посади судді Луганського апеляційного суду (відрядженої до Одеського апеляційного суду), у зв`язку з поданням заяви про відставку. 
Із наведених підстав справу передано до провадження судді Назарової М.В., судді учасники колегії: Кострицький В.В., Комлева О.С. (протокол повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 04.09.2024 року).
Ухвалою суду від 23 жовтня 2024 року відкрито апеляційне провадження за вказаною апеляційною скаргою.
Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 22.04.2025 вилучено суддю Комлеву О.С., новий суддя у складі суду Карташов О.Ю.
Відзив на апеляційну скаргу у встановлений судом строк не надходив.
В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 – Верхола І.О. апеляційну скаргу не визнав.
Акціонерне товариство «ОТП Банк», Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» повідомлені належним чином і в установленому законом порядку, повістку отримали 06.03.2025 22:15:33 в особистому кабінеті підсистеми (модуля) ЄСІТС Електронний суд, що підтверджується довідками (а.с. 226, 226 зв.).
Позивачка ОСОБА_1 повідомлена належним чином про дату, час та місце розгляду справи, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с. 227 ), до судового засідання не з`явилася, що відповідно до частини другої статті 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 17.04.2025 у задоволенні заяви особи, яка звернулася від імені ТОВ «Він Фінанс» (у зв`язку зі зміною назви ТОВ «Довіра та гарантія» згідно протоколу № 1706 Загальних зборів учасників товариства від 25.07.2024) про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду відмовлено через ненадання вказаною особою належних доказів повноважень.
Заслухавши суддю-доповідача, осіб, що брали участь у розгляді справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає скаргу такою, що підлягає частковому задоволенню.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ч. 4 ст. 367 ЦПК України).
Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судом встановлено, матеріалами справи підтверджено, що 15.02.2006 між ОСОБА_1 та АКБ «Райффайзен банк Україна», правонаступником якого є у відповідності до ст. 1 нової редакції Статуту АТ«ОТП Банк» ПАТ «ОТП Банк», був укладений кредитний договір № ML-501/015/2006.
Крім того, 15.02.2006 між ОСОБА_1 та АКБ «Райффайзен банк Україна» укладено Іпотечний договір № PML – 501/015/2006, згідно умов якого в забезпечення кредитного договору № ML-501/015/2006 від 15.02.2006 р. предметом іпотеки стала придбана позивачкою (іпотекодавцем) квартира АДРЕСА_1 .
ОСОБА_1 є інвалідом ІІ-ї групи і хворіє на психічне захворювання, з 1995 року перебуває на обліку у психіатра з д-зом Епілепсія на органічно неповноцінній основі з розлуженим судорожними випадками, дис. І помірно вираженими змінами особистості по епітипу, регулярно приймає проти судомну терапію (а.с. 25). Є особою з інвалідністю другої групи за загальним захворюванням безстроко (довідка МСЕК 047833 від 20.05.2022 – а.с. 26).
Відповідно до висновку № 3 комісійної амбулаторної судово-психіатричної експертизи від 08.01.2020 , проведеної на підставі ухвали суду КНП «ООМЦПЗ» ООР, « ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в період часу, який відноситься до укладання і підписання кредитного договору № ML-501/015/2006 та іпотечного договору № PML – 501/015/2006 з АКБ «Райффайзен банк Україна» від 15.02.2006, страждала на хронічний, стійкий психічний розлад у вигляді «Деменції, внаслідок епілепсії (концетричне недоумство)», «Епілепсії з рідкими розгорнутими судомними нападами» (що відповідає діагностичним критеріям рубрики F02.803, G40 за Міжнародною класифікацією хвороб 10-го перегляду, в зв`язку з чим була абсолютно нездатна усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними».
Переглядаючи справу за доводами апеляційної скарги, колегія суддів зазначає таке.
Спірні правовідносини виникли у сторін з приводу оспоренню позивачкою як позичальником та іпотекодавцем за кредитнитним та іпотечним договорами від 15 лютого 2006 року відповідно, дійсність якого у цій справі оспорюється з підстав того, що ОСОБА_1 хоча і не визнана недієздатною особою, проте хворіє на психічне захворювання, і в момент укладення вказаних договорів не розуміла значення своїх дій та їх наслідків, що заперечується правонаступником кредитодавця та іпотекодержателя.
Згідно з ч. 1 ст. 30 Цивільного кодексу (далі ЦК) України цивільну дієздатність має фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними. Цивільною дієздатністю фізичної особи є її здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання.
Важливо відзначити, що у ст. 3 Закону України «Про психіатричну допомогу» від 22 лютого 2000 року визначена презумпція психічного здоров`я, сутність якої полягає в тому, що кожна особа вважається такою, яка не має психічного розладу, доки наявність такого розладу не буде встановлено на підставах та в порядку, передбаченихцим Законом та іншими законами України.
Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочин – це дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Згідно зі статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Частинами першою-третьою, п`ятою статті 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Відповідно до частини першої статті 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.
Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін.
Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину, має бути категоричним та не може ґрунтуватись на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України).
Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку експертиз, так і інших доказів.
Тлумачення статті 225 ЦК України свідчить, що правила цієї статті поширюються на випадки, коли фізична особа, хоча і є дієздатною, однак у момент вчинення правочину вона перебувала в такому стані, коли не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).
Для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними, і в основу рішення суду про недійсність правочину не може покладатися висновок експертизи, який ґрунтується на припущеннях.
Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 29 лютого 2012 року у справі № 6-9цс12 та підтримані висновками у постановах Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 554/11179/13 (провадження № 61-30685св18), від 02 листопада 2020 року у справі № 326/81/15 (провадження № 61-837св19).
Такі ж висновки містяться у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 листопада 2019 року у справі № 496/4851/14 (провадження № 61-7835сво19).
У справі, яка переглядається, установлено, що відповідно до вищенаведеного висновку № 3 комісійної амбулаторної судово-психіатричної експертизи від 08.01.2020 в період часу, який відноситься до укладання і підписання кредитного договору № ML-501/015/2006 та іпотечного договору № PML – 501/015/2006 з АКБ «Райффайзен банк Україна» від 15.02.2006, страждала на хронічний, стійкий психічний розлад у вигляді «Деменції, внаслідок епілепсії (концетричне недоумство)», «Епілепсії з рідкими розгорнутими судомними нападами» (що відповідає діагностичним критеріям рубрики F02.803, G40 за Міжнародною класифікацією хвороб 10-го перегляду, в зв`язку з чим була абсолютно нездатна усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними».
Зі змісту висновку судово-психіатричної експертизи від 01.01.2020 № вбачається дослідженно експертами медичної амбулаторної картки ОСОБА_1 , виписки із історії хвороби № 2694 з 17.09.1993 по 02.11.1993, № 3346 з 28.11.1995 по 25.12.1995, № 1933 з 29.07.1997 по 14.08.1997, № 2160 з 29.08.1998 по 17.09.1998, № 3345 з 15.12.199 по 13.01.2000, № 265 з 30.01.2001 по 27.02.2001, № 995 з 10.04.2002 по 23.05.2002 (все перелічене лікування пов`язане з психічним станом), а також враховано дані клінічного дослідження особи, виявлені під час проведення експертизи, та при даному клінічному психіатричному дослідженні у випробуваної виражене грубе зниження інтелектуальних функцій, знижені всі види пам`яті, відзначається амнестична дезорієнтація, мова зі збідненим словниковим запасом, нездатність орієнтуватися в простих побутових ситуаціях, різке обмеження кола інтересів, що і поряд з даними анамнезу розвитку і перебігу захворювання його прогредієнтності та незворотній характер перебігу, дозволяє на сьогоднішній день також розцінювати стан під експертної як деменція.
Підбиваючи підсумки особливостей клінічного перебігу захворювання у ОСОБА_1 , огляд її 20.05.2002 ВТЕК та визнання її інвалідом 2 групи безстроково, станом вже на 2022 рік спеціалізованою лікарсько-трудової комісією було розцінене як «Деменція, внаслідок епілепсії».
Суд належним чином оцінив висновок судово-психіатричної експертизи від 08.01.2020, складений компетентною експертною установою - Комунального некомерційного підприємства «Одеський обласний медичний центр психічного здоров`я» Одеської обласної ради.
Вказана експертиза була призначена і проведена на підставі ухвали Суворовського районного суду м. Одеси від 04.12.2019.
Після ознайомлення з висновком експерта, правонаступник відповідача – ТОВ ФК «Довіра та гарантія», звертаючись до суду із заявою про перегляд заочного рішення, клопотання про призначення повторної або додаткової експертизи не заявляв.
Як не заявлено такого клопотання з відповідним обґрунтування і в апеляційній скарзі як першій заяві по суті справи на стадії апеляційного перегляду справи.
При цьому, перевіряючи доводи апеляційної скарги ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» щодо необґрунтованості позовних вимог, оскільки станом на час укладення оспорюваних договорів ОСОБА_1 не була визнана недієздатною, колегія суддів зазначає, що законодавець розрізняє правові наслідки вчинення правочину недієздатною фізичною особою (ст. 223 ЦК України) та правові наслідки вчинення правочину дієздатною особою, яка в момент його вчинення не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (ст. 225 ЦК України), і у справах вказаних категорій є різним предмет доказування.
У процесуальному законодавстві діє принцип «jura novit curia» («суд знає закони»), який полягає в тому, що: 1) суд знає право;
2) суд самостійно здійснює пошук правових норм щодо спору безвідносно до посилання сторін;3) суд самостійно застосовує право до фактичних обставин спору (da mihi factum, dabo tibi jus).
Велика Палата Верховного Суду у справі № 904/5726/19 виснувала, що при вирішенні спору суд в межах своїх процесуальних функціональних повноважень та в межах позовних вимог встановлює зміст (правову природу, права та обов`язки ін.) правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин, та визначає правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин. Законодавець указує саме на «норму права», що є значно конкретизованим, аніж закон.
Більше того, з огляду на положення ЦПК України така функціональність суду носить імперативний характер. Підсумок такої процесуальної діяльності суду знаходить своє відображення в судовому рішенні, зокрема у його мотивувальній й резолютивній частинах.
Отже, обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи з фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору, покладено саме на суд, що є складовою класичного принципу jura novit curia.
Незазначення позивачкою у позові посилання на ст. 225 ЦК України не звільняє суд від обов`язку правильно визначити правовідносини сторін, встановити фактичні обставини справи, на які посилаються сторони в обґрунтування своїх вимог та заперечень, та застосувати до виниклих правовідносин сторін відповідні норми права – в даному випадку це норми ЦК України, що регулюють правові наслідки вчинення правочину дієздатною особою, яка в момент його вчинення не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. 
Належні та допустимі докази абсолютної неспроможності позивачки саме в момент уладення оспорюваних нею наразі правочинів усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними встановлена відповідним експертним висновком.
Суд дав належну оцінку змісту висновків експертизи та виходив з того, що будь-якого іншого тлумачення висновку експерта не вбачається. Вказаний висновок чітко визначає, що психічний розлад у ОСОБА_1 був наявний саме на час укладання кредитного договору і цей розлад був хронічним та стійким, що свідчить про абсолютну неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.
Доводів щодо необґрунтованості висновку судово-психіатричної експертизи від 08.01.2020 № 3 апеляційна скарга не містить, а доводи зводяться лише до цитування норм закону та власних тверджень про дієздатність позивача та, відповідно, її можливість усвідомлювати значення своїх дій та можливість керувати ними.
Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, передбачених цим Кодексом.
Згідно з частиною другою статті 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Цими процесуальними нормами передбачено, що під час розгляду справ у порядку цивільного судочинства обов`язок доказування покладається як на позивача, так і на відповідача.
Відповідачем не спростовано правильності, достовірності та обґрунтованості вказаного висновку судово-психіатричних експертів за наслідками проведення судово-психіатричної експертизи. Також відсутні підстави вважати цей висновок неповним, неясним, або таким, що суперечить іншим матеріалам справи, оскільки він зроблений за матеріалами цивільної справи, в якій наявна вся існуюча медична документація, витребувана за клопотанням сторін по справі, а експерти попереджені про кримінальну відповідальність за ст. 384, 385 КК України.
Таким чином, суд на підставі належної оцінки зібраних у справі доказів та встановлених на їх підставі обставин, дійшов правильного висновку, що кредитний договір від 15.02.2006 та іпотечний договір від 15.02.2006, укладені між АКБ «Райффайзен банк Україна» та ОСОБА_1 є недійсними через вади суб`єктного складу, оскільки на час їх укладення ОСОБА_1 страждала на хронічний, стійкий психічний розлад, внаслідок чого не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними.
Посилання скаржника, що ОСОБА_1 на обліку недієздатних осіб в Суворовській районній адміністрації ОМР не перебуває, на правильність висновків суду першої інстанції не впливають, оскільки можливість особи усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними визначається судом саме на момент вчинення оспорюваних правочинів.
Натомість, суд не визначився із тим, яка саме правова норма регулює виниклі спірні правовідносини в межах підстав позову, зазначених позивачкою, та, відповідно не застосував таку – ст. 225 ЦК України.
В силу ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин (ч. 4 вказаної норми).
За наведених обставин апеляційна скарга відповідача підлягає частковому задоволенню, рішення суду як ухвалене з неправильним застосування норм матеріального права, що полягає у незастосуванні закону, який підлягав застосуванню, підлягає зміні в мотивувальній частині шляхом викладення її в редакції цієї постанови.
В іншій частині рішення суду підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст. 367, 374, 376 ЦПК України, апеляційний суд     
                 
п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» задовольнити частково.
Заочне рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 27 серпня 2020 року змінити, виклавши мотивувальну частину рішення в редакції цієї постанови.
В іншій частині рішення суду залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.
Дата складення повного тексту постанови – 25 квітня 2025 року

Головуючий                                                                М.В. Назарова

Судді:                                                                               О.Ю. Карташов

В.В. Кострицький