ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 320/15866/23                                                               Суддя (судді) першої інстанції: Терлецька О.О.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
  08 травня 2025 року                                                                                    м. Київ
Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі: 
головуючого судді                                        Кучми А.Ю., 
суддів                                                            Аліменка В.О., Безименної Н.В.
розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Управління соціальної політики та охорони здоров`я Бориспільської міської ради на рішення Київського окружного адміністративного суду від 19 жовтня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Управління соціальної політики та охорони здоров`я Бориспільської міської ради про зобов`язання вчинити певні дії,-
В С Т А Н О В И Л А :
ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути компенсаційні виплати за перевезення пільгових категорій громадян автомобільним транспортом в період з листопада по грудень 2021 року в розмірі 445  420,00 грн, та у період з липня по жовтень 2022 року в розмірі 535  240,00 грн, всього 980  660,00 грн.
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що протягом 2021-2022 років позивач належним чином виконав взяті на себе зобов`язання щодо перевезення пільгової категорії пасажирів, однак в порушення умов договору відповідач допустив заборгованість з компенсації понесених ним втрат від безкоштовного перевезення пільгової категорії пасажирів. Всього відповідач заборгував 980  660,00 грн, які позивач просить стягнути в судовому порядку, так як добровільно відповідач їх сплачувати не бажає.
Відповідачем подано відзив на позовну заяву, в якому заперечує проти позовних вимог та зазначає, що через недостатній обсяг фінансування відповідач компенсував позивачу втрати за перевезення ним пільгової категорії громадян лише у тих межах, які було профінансовано з місцевого бюджету, що відповідає вимогам п. 2.2.1 укладених договорів. Відповідач не заперечує тієї обставини, що коштів, які виділяються з місцевого бюджету для компенсації перевізникам втрат за здійснені перевезення пільгової категорії громадян не вистачає. У зв`язку з цим у 2021-2022 роках відповідач навіть звертався до виконавчого комітету міської ради з питанням виділення додаткових коштів на відповідний рік для відшкодування автомобільним перевізникам, які здійснюють безкоштовні перевезення пільгових категорій громадян міським автомобільним транспортом. На 2021 рік з місцевого бюджету для компенсації перевізникам їх втрат за перевезення пільгової категорії громадян було виділено 2  500  000,00 грн, а в 2022 році - 2  920  120,00 грн. Відповідач стверджує, що протягом 2021-2022 років він у повному обсязі здійснив виплату перевізникам компенсацію за перевезення пільгової категорії громадян у межах бюджетних асигнувань, тому вважає, що заборгованість відсутня.
Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 19 жовтня 2023 року адміністративний позов задоволено. 
Не погоджуючись з судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове рішення, яким відмовити у задоволення позовних вимог повністю.
Апеляційну скаргу обґрунтовано тим, що рішення суду першої інстанції прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, без повного з`ясування усіх фактичних обставин у справі. Апелянт наголошує, що позивачем пропущено строк звернення до суду. Вказує, що будь-яке примусове стягнення коштів з відповідача є протиправним. Зазначає, що заборгованість погашається у відповідності до фінансових можливостей відповідача.
Позивачем подано відзив на апеляційну скаргу в якому зазначено про безпідставність доводів апеляційної скарги, відсутність підстав для її задоволення та відсутність підстав для скасування рішення суду першої інстанції.
Відповідачем подано клопотання про закриття провадження у справі, яке обґрунтовано тим, що даний спір має приватноправовий характер.
Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 27.05.2024 апеляційну скаргу Управління соціальної політики та охорони здоров`я Бориспільської міської ради задоволено частково. Рішення Київського окружного адміністративного суду від 19 жовтня 2023 року  скасовано. Провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Управління соціальної політики та охорони здоров`я Бориспільської міської ради про зобов`язання вчинити певні дії закрито. Вказано, що даний спір підлягає розгляду у порядку господарського судочинства. Роз`яснено ОСОБА_1 про наявність у нього права протягом десяти днів з дня отримання ним даної постанови звернутися до суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією із зазначенням відповідного суду. 
Постановою Верховного Суду від 30.01.2025 касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 27.05.2024 скасовано, справу направлено для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції - Шостого апеляційного адміністративного суду.
Верховний Суд виходив з того, що відповідності до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, спір у справі № 320/15866/23 підпадає під юрисдикцію адміністративних судів та має вирішуватися в порядку адміністративного судочинства.
Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - без змін.
Згідно ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, позивач на підставі укладених з виконавчим комітетом Бориспільської міської ради договорів протягом 2021-2022 років здійснював перевезення пасажирів автомобільним транспортом в межах Бориспільської міської територіальної громади.
22 березня 2021 року між Управлінням соціального захисту населення Бориспільської міської ради та позивачем укладено Договір № 3 «Про відшкодування витрат за надані послуги по перевезенню пільгової категорій громадян за рахунок коштів з місцевого бюджету».
У пункті 1.1 Договору № 3 визначено, що цей договір регламентує взаємовідносини сторін щодо відшкодування коштів за перевезення пільгових категорій громадян Бориспільської міської територіальної громади, що здійснюється на замовлення виконавчого комітету Бориспільської міської ради, за рахунок коштів з місцевого бюджету.
Пунктом 1.2 Договору № 3 передбачено, що відповідач забезпечує перерахування коштів відповідно до поданих розрахунків у межах фактичних надходжень коштів з місцевого бюджету на компенсаційні виплати за пільговий проїзд окремих категорій громадян в автомобільному транспорті загального користування, а позивач забезпечує перевезення пільгових категорій громадян
У пунктах 4.2, 4.4 Договору № 3 визначено, що Виконавець (перевізник) щомісяця до 3-го числа, що настає за звітним, подає Платнику (відповідачу) розрахунки та акти звіряння щодо вартості фактично нарахованих сум за надані послуги пільговикам у минулому місяці, згідно з формою « 3-пільга», а Платник, на підставі розрахунків та актів звіряння про надання послуг по перевезенню пільговиків, забезпечує в повному розмірі перерахування сум відшкодування по пільговому наданню послуг Виконавцю у межах бюджетних асигнувань місцевого бюджету.
Відповідно до вимог пункту 5.3 Договору № 3 відповідач не несе відповідальність за несвоєчасне виконання взятих на себе зобов`язань за цим договором (компенсація витрат автоперевізникам від перевезення пільгової категорій громадян), у разі ненадходження відповідних коштів з місцевого бюджету.
Проте, пунктом 7.2 цього Договору передбачено, що всі зобов`язання, що встановлені розділом 2 цього договору, у тому числі й щодо обов`язку Платника відшкодувати Виконавцю кошти за пільгове перевезення пасажирів, підлягають повному виконанню.
01 січня 2022 року дія Договору № 3 припинилася (п. 7.1 Договору), натомість 04 січня 2022 року позивач та відповідач уклали аналогічний договір № 1 на тих же умовах, строком до 01.01.2023 за яким позивач зобов`язувався протягом 2022 року здійснювати перевезення пільгової категорії громадян, а відповідач зобов`язувався здійснювати компенсацію втрат позивача від безкоштовних перевезень пасажирів.
На виконання умов укладеного з відповідачем договору № 3 від 22.03.2021 позивачем протягом 2021 року надано послуги по перевезенню пільгових категорій громадян автомобільним транспортом на загальну суму 1  934  500,00 грн, що підтверджується щомісячними актами звіряння розрахунків за надані послуги, розрахунками втрат від перевезень пільгових категорій пасажирів, інформацією щодо виконаних рейсів та кількості перевезених пільгових пасажирів, а також банківськими виписками по рахунку позивача про проведені відповідачем у 2021 році оплати.
У 2021 році відповідачем компенсовано позивачу 1  489  080,00 грн. Заборгованість відповідача за надані позивачем послуги з перевезення пільгової категорії громадян у листопаді 2021 року становить 218  920,00 грн, у грудні 2021 року - 226  500,00 грн, всього 445  420,00 грн.
У 2022 році позивачем надано послуги з перевезення пільгових категорій громадян на загальну суму 1  889  420,00 грн, з яких відповідачем компенсовано лише 1  354  180,00 грн.
Зокрема, у липні 2022 року позивачем здійснено перевезення пільгових категорій громадян на суму 202  720,00 грн. Проте відповідачем частково компенсовано за липень 2022 року лише 109  260,00 грн. В серпні 2022 року позивачем здійснено перевезення пільгової категорії громадян на суму 202  720,00 грн, з яких відповідачем компенсовано лише 109  260,00 грн. Отже, заборгованість відповідача перед позивачем за період липень-серпень 2022 року становить 186  920,00 грн.
У період з вересня по жовтень 2022 року позивачем здійснено перевезення пільгових категорій громадян на суму 174  720,00 та 173  600,00 відповідно.
Проте, матеріали справи не містять доказів проведення відповідачем оплат за вказаний період, що свідчить про виникнення заборгованості перед позивачем за вказаний період в розмірі 348  320,00 грн.
13 грудня 2022 року позивач на адресу відповідача направив вимогу про погашення заборгованості із понесених ним втрат за надані послуги з перевезення пільгової категорії громадян, яка виникла протягом 2021-2022 років.
Однак, листом від 05.01.2023 року № 11-66 відповідач відмовив позивачеві у задоволенні його вимоги. Обґрунтовуючи свою відмову відповідач зазначив, що останнім днем строку подання Виконавцем розрахунків та актів звіряння щодо вартості фактично нарахованих сум за надані послуги пільговикам за період вересень-жовтень 2022 року є день, що передує 3-му числу місяця, що настає за звітним. Тобто на думку відповідача позивач мав подати відповідні розрахунки не пізніше 2-ого числа місяця. А враховуючи те, що розрахунки та акти звіряння щодо вартості фактично нарахованих сум за надані послуги пільговикам за вересень 2022 року позивачем було подано відповідачу 3 жовтня 2022 року, а за жовтень 2022 року - 3 листопада 2022 року, це, на думку відповідача, є підставою для відмови у компенсації понесених позивачем втрат за пільгове перевезення за вказаний період.
Вважаючи свої права порушеними щодо відшкодування заборгованості із понесених втрат за надані послуги з перевезення пільгової категорії громадян, позивач з метою їх захисту звернувся з даним адміністративним позовом до суду.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відсутність належного бюджетного фінансування не є правовою підставою для звільнення відповідача від виконання взятого на себе зобов`язання із відшкодування компенсаційних виплат позивачу за перевезення пільгової категорії пасажирів
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.
Статтею 1 Закону України «Про автомобільний транспорт» визначено, що автомобільний транспорт - це галузь транспорту, яка забезпечує задоволення потреб населення та суспільного виробництва у перевезеннях пасажирів та вантажів автомобільними транспортними засобами.
Згідно зі ст. 11 Закону України «Про автомобільний транспорт» надання соціально значущих послуг автомобільного транспорту здійснюється відповідно до законодавства з питань поставки продукції для державних потреб. Соціально значущими послугами автомобільного транспорту є послуги з перевезення пасажирів автобусними маршрутами загального користування за визначеними уповноваженими органами тарифами та на пільгових умовах відповідно до законодавства.
Відповідно до положень ч. 1 ст. 29 Закону України «Про автомобільний транспорт» автомобільним перевізником та автомобільним самозайнятим перевізником, які здійснюють перевезення пасажирів на договірних умовах, є суб`єкти господарювання, які відповідно до законодавства та одержаної ліцензії надають послуги за договором перевезення пасажирів транспортним засобом, що використовується ними на законних підставах.
За змістом ч. 1 ст. 31 Закону України «Про автомобільний транспорт» відносини автомобільного перевізника, що здійснює перевезення пасажирів на автобусних маршрутах загального користування міських, приміських та міжміських, які не виходять за межі території області (внутрішньо обласні маршрути), із органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування визначаються договором про організацію перевезень пасажирів на автобусному маршруті загального користування, у якому встановлюються: перелік маршрутів загального користування, які буде обслуговувати автомобільний перевізник, умови організації перевезень, показники якості транспортного обслуговування населення, термін роботи автомобільного перевізника, зобов`язання органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо облаштування маршруту, підтримки проїзної частини автомобільної дороги та під`їзних шляхів у належному стані (тільки для міських автобусних маршрутів), розмір компенсації витрат автомобільного перевізника внаслідок перевезення пільгових пасажирів та регулювання тарифів, механізм їх виплати.
Приписами ст. 37 Закону України «Про автомобільний транспорт» визначено, що автомобільному перевізнику, який здійснює перевезення пасажирів на автобусних маршрутах загального користування, забороняється відмовлятися від пільгового перевезення, крім випадків, передбачених законом. Безпідставна відмова від пільгового перевезення тягне за собою відповідальність згідно із законом. Види та обсяги пільгових перевезень установлюються замовленням, у якому визначається порядок компенсації автомобільним перевізникам, які здійснюють перевезення пасажирів на маршрутах загального користування, збитків від цих перевезень.
Разом з тим, положеннями ч. 2 ст. 29 Закону України «Про автомобільний транспорт» на органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування покладено обов`язок відшкодувати перевізникам, які здійснюють пільгові перевезення пасажирів та перевезення пасажирів за регульованими тарифами, компенсацію відповідно до закону.
Матеріалами справи підтверджується, що позивач на підставі укладених з виконавчим комітетом Бориспільської міської ради договорів протягом 2021-2022 років здійснював перевезення пасажирів автомобільним транспортом в межах Бориспільської міської територіальної громади.
За змістом ч. 1, 2 ст. 916 ЦК України за перевезення вантажу, пасажирів, багажу, пошти стягується провізна плата у розмірі, що визначається за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено законом або іншими нормативно-правовими актами. Якщо розмір провізної плати не визначений, стягується розумна плата. Плата за перевезення вантажу, пасажирів, багажу, пошти, що здійснюється транспортом загального користування, визначається за домовленістю сторін, якщо вона не встановлена тарифами, затвердженими у встановленому порядку. Пільгові умови перевезення вантажу, пасажирів, багажу, пошти транспортом загального користування можуть встановлюватися організацією, підприємством транспорту за їх рахунок або за рахунок відповідного бюджету у випадках, встановлених законом та іншими нормативно-правовими актами.
При цьому, частина 2 ст. 29 Закону України «Про автомобільний транспорт» на органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування покладає обов`язок надати перевізникам, які здійснюють пільгові перевезення пасажирів та перевезення пасажирів за регульованими тарифами, компенсацію відповідно до закону.
Тариф та кількість пільговиків, яких перевізник зобов`язаний перевозити безкоштовно на території Бориспільської міської територіальної громади за кожним рейсом визначено актами органу місцевого самоврядування. 
Зокрема, відповідно до рішення виконавчого комітету Бориспільської міської ради від 27.07.2021 № 566, у період виникнення спірних правовідносин, тариф на перевезення пасажирів на міських автобусних маршрутах загального користування по місту Бориспіль становив 10 грн, а відповідно до п. 3.3. Меморандуму про співробітництво у сфері надання послуг пасажирських перевезень у місті Борисполі, затвердженому рішенням виконавчого комітету Бориспільської міської ради 04.08.2018 № 323, обсяги пільгових перевезень в автобусах загального користування по місту Борисполю встановлюються в кількості двох місць у салоні автобуса за кожним рейсом.
Отже, позивач при виконанні кожного рейсу на кожному із маршрутів на яких він здійснював перевезення пасажирів, мав право на компенсацію втрат за пільгове перевезення не більше двох пасажирів, що складало 20 грн.
Рішенням виконавчого комітету Бориспільської міської ради від 09.03.2021 № 114 затверджено Порядок відшкодування витрат автомобільним перевізникам за пільговий проїзд окремих категорій громадян, відповідно до положень якого головним розпорядником коштів місцевого бюджету на здійснення компенсаційних виплат є Управління соціального захисту населення Бориспільської міської ради
Назва «Управління соціального захисту населення Бориспільської міської ради» починаючи з 01.12.2022 була змінена на «Управління соціальної політики та охорони здоров`я Бориспільської міської ради» на підставі рішення Бориспільської міської ради від 02.09.2022 року № 1985-27-VІІІ.
Цим же рішенням органу місцевого самоврядування затверджено Положення про Управління соціальної політики та охорони здоров`я Бориспільської міської ради відповідно до п. 1.7. якого Управління соціальної політики та охорони здоров`я є правонаступником майна, прав та обов`язків Управління соціального захисту населення Бориспільської міської ради.
Отже Управління соціальної політики та охорони здоров`я Бориспільської міської ради є належним відповідачем у даній справі, так як останнє діє як правонаступник «Управління соціального захисту населення Бориспільської міської ради» та як головний розпорядник коштів місцевого бюджету у частині здійснення компенсаційних виплат автомобільним перевізникам за перевезення ними пільгової категорії громадян.
Відповідно до підпункту ґ) пункту 3 ст. 91 Бюджетного кодексу України до видатків місцевих бюджетів, що можуть здійснюватися з усіх місцевих бюджетів, належать видатки на компенсаційні виплати за пільговий проїзд окремих категорій громадян.
Судом першої інстанції вірно встановлено, що позивачем за період з листопада по грудень 2021 були надані послуги з пільгового перевезення пасажирів згідно умов договору на суму 445 420,00 грн, які відповідачем не компенсовані. Також наявна заборгованість відповідача за період липень-серпень 2022 року в розмірі 186  920,00 грн, а за період з вересня по жовтень 2022 року - 348  320,00 грн.
Всього за вказаний період відповідач заборгував позивачу кошти в розмірі 980  660,00 грн, що підтверджується актами звіряння розрахунків за надані послуги, розрахунки втрат від перевезень пільгових категорій пасажирів, інформацією щодо виконаних рейсів та кількості перевезених пільгових пасажирів та довідками позивача про розмір заборгованості.
Розрахунок з позивачем відповідач належним чином не провів. Доказів відшкодування відповідачем понесених втрат на вказану суму матеріали справи також не містять.
Суд першої інстанції обґрунтовано не взяв до уваги доводи відповідача про те, що причиною виникнення цієї заборгованості є неналежне бюджетне фінансування, з огляду на наступне.
Частиною 2 ст. 19 Закону України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії» встановлено, що державні соціальні гарантії є обов`язковими для всіх державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності.
Соціальні пільги на пасажирські перевезення для ряду категорій громадян встановлено Міжурядовою Угодою про взаємне визнання прав на пільговий проїзд для інвалідів та учасників Великої Вітчизняної війни, а також осіб, прирівняних до них законами України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні», «Про державну соціальну допомогу інвалідам з дитинства та дітям-інвалідам», «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»,  «Про охорону дитинства», «Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ, ветеранів Національної поліції і деяких інших осіб та їх соціальний захист» тощо.
Колегія суддів зазначає, що забезпечуючи пільгове перевезення окремих категорій громадян, держава поклала на себе обов`язок відшкодовувати за рахунок державного або місцевого бюджетів збитки, понесені транспортом, а позивач, своєю чергою, не має права відмовити таким громадянам в обслуговуванні з підстав відсутності належного фінансування для подальшого відшкодування таких витрат.
Безумовному обов`язку перевізника надавати пільги визначеним категоріям громадян кореспондує безумовний обов`язок держави в особі її органів відшкодувати такі пільги. 
Аналогічні правові висновки містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду від 03.03.2020 у справі № 04/94/19, постанові Верховного Суду від 23 лютого 2023 року, справа №826/10158/18, постанові від 08 грудня 2022 року, справа № 640/20392/20.
Відповідно до ст. 7 Закону України «Про транспорт» відшкодування збитків від безплатних перевезень пільгових категорій громадян регулюється нормативними актами КМУ.
Однак, на час виникнення спірних правовідносин Урядом не прийнято відповідного нормативного акту.
В той же час, відсутність нормативного акту, який би врегульовував порядок відшкодування автомобільним перевізникам збитки від безплатних перевезень пільгових категорій громадян, як і невжиття відповідачем, як головним розпорядником бюджетних коштів, заходів щодо здійснення відшкодування позивачу коштів за пільгові перевезення створюють для позивача ситуацію правової невизначеності.
Це обґрунтовується тим, що позивач, з одного боку, зобов`язаний здійснювати перевезення пільгових категорій громадян незалежно від наявності фінансування з місцевого бюджету видатків на компенсацію втрат перевізника. А з іншого боку, відсутність фінансування не дає йому права припинити перевезення таких пільговиків, оскільки невиконання перевізником цього обов`язку буде підставою для застосування до нього негативних наслідків, передбачених ст. 37 Закону України «Про автомобільний транспорт» та договором про перевезення пасажирів.
Також слід звернути увагу, що подальше безплатне перевезення пільгової категорії громадян без відповідної компенсації з боку відповідача завдаватиме позивачу збитків, що не відповідає засадам справедливості, добросовісності та розумності (ст. 3 ЦК України).
Таким чином, не заслуговують на увагу доводи відповідача про те, що його обов`язок відшкодувати позивачу кошти за безкоштовне перевезення пільгової категорії пасажирів обмежується лише наявним фінансування у межах фактичних надходжень бюджетних коштів.
При цьому, відсутність чи скорочення бюджетних асигнувань не може бути підставою для зменшення будь-яких виплат, гарантованих державою (постанови Верховного Суду України від 22 червня 2010 року у справі №21-399во10, від 07 грудня 2012 року у справі №21-977во10, від 03 грудня 2010 року у справі №21- 44а10).
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що відсутність належного бюджетного фінансування не є правовою підставою для звільнення відповідача від виконання взятого на себе зобов`язання із відшкодування компенсаційних виплат позивачу за перевезення пільгової категорії пасажирів.
Крім того, у листі від 13.03.2023 № 5-1881 відповідач повідомив про те, що у 2021 році останній був профінансований з місцевого бюджету на компенсацію перевізникам втрат за пільгове перевезення пасажирів коштами в сумі 2  500  000,00 грн. Проте, протягом 2021 року відповідач використав на ці потреби лише 2  471  238,00 грн. Невикористаними залишились кошти в сумі 28  762,00 грн, які відповідач відмовився перерахувати позивачеві у рахунок відшкодування втрат за пільгове перевезення пасажирів у 2021 році.
Відповідно до ч. 1 ст. 96 ЦК України юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов`язаннями.
Тобто, боржник, як юридична особа, відповідає за своїми зобов`язаннями, які виникли безпосередньо із закону і така відповідальність не може ставитись в залежність від дій чи бездіяльності будь-яких третіх осіб.
До того ж саме відповідач є головним розпорядником коштів місцевого бюджету на здійснення компенсаційних виплат і саме він є правонаступником прав та обов`язків колишнього Управління соціального захисту населення Бориспільської міської ради.
Положеннями ч. 2 ст. 218 ГК України та ст. 617 ЦК України передбачено, що відсутність у боржника необхідних коштів не вважаються обставинами, які є підставою для звільнення боржника від виконання зобов`язання.
Доводи відповідача про те, що відсутні підстави для компенсації позивачу коштів за пільгові перевезення у період вересень-жовтень 2022 року з підстав несвоєчасного подання ним розрахунків також є необґрунтованими з огляду на наступне.
Пунктами 3.2.3. та 4.2. Договору № 1 від 04 січня 2022 року передбачено, що позивач повинен був до 3-го числа, що настає за звітним надавати відповідачу розрахунки та акти звіряння щодо вартості фактично нарахованих сум за надані послуги пільговикам у минулому місяці, згідно з формою « 3-пільга».
Із досліджених судом письмових доказів вбачається, що розрахунки та акти звіряння щодо вартості фактично нарахованих сум за надані послуги за вересень 2022 року позивачем було подано відповідачу 3 жовтня 2022 року, а за жовтень 2022 року - 3 листопада 2022 року, тобто своєчасно.
Вказаний висновок кореспондується із правовим висновком Верховного Суду, наведеним у постанові від 09.06.2020, справа 419/1965/18, відповідно до якого прийменник «до 3-го числа» означає, що 3-є число є останнім днем строку на вчинення відповідної дії.
За таких обставин, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що позовні вимоги про стягнення з відповідача збитків за пільгове перевезення пасажирів в 2021 та 2022 році є обґрунтованими та підлягають задоволенню.
Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .
Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 року, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи
Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.
Враховуючи наведене колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, надав належну оцінку дослідженим доказам та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. У зв`язку з цим колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Керуючись ст. ст. 242, 243, 251, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів -
П О С Т А Н О В И Л А :
Апеляційну скаргу Центрального Міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області - залишити без задоволення, а рішення Київського окружного адміністративного суду від 19 грудня 2024 року - без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена в порядку та строки, встановлені ст.ст.  328,  329 КАС України.
Повний текст постанови виготовлено 08.05.2025.

Головуючий суддя:                                                                                        А.Ю. Кучма 

Судді:                                                                                                                В.О. Аліменко

                                                                                                               Н.В. Безименна