П О С Т А Н О В А 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа №  240/17190/24 
Головуючий суддя 1-ої інстанції -  Приходько О.Г. 
Суддя-доповідач -  Драчук Т. О.   
30 квітня 2025 року 
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді:  Драчук Т. О. 
суддів:  Полотнянка Ю.П.  Смілянця Е. С. , 

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області на рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 13 січня 2025 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити дії, 
В С Т А Н О В И В :
в вересні 2024 року позивач, - ОСОБА_1 , звернулась до Житомирського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про визнання протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області щодо відмови у призначенні та виплаті пенсії згідно з вимогами статті 55 Закону України від 28 лютого 1991 року № 796-XII "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" (надалі - Закон № 796-XII) зі зниженням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України від 09 липня 2003 року № 1058-IV "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".
Також, позивач просила зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області призначити та щомісячно виплачувати пенсію відповідно до вимог статті 55 Закону № 796-XII зі зниженням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону № 1058-IV, починаючи з 07 серпня 2024 року.
Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 13.01.2025 адміністративний позов задоволено частково.
Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області від 15 серпня 2024 року № 063550006298 про відмову у призначенні пенсії ОСОБА_1 згідно з вимогами статті 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" зі зниженням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".
Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 07 серпня 2024 року про призначення пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку на шість років відповідно до статті 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи".
У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Стягнуто на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області 605,60 грн (шістсот п`ять гривень 60 коп.) сплаченого судового збору.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, відповідачем подано апеляційну скаргу, в якій апелянт просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити позивачу у задоволенні адміністративного позову, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права.
Відповідно до п.3 ч.1 ст.311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Враховуючи, що матеріали справи містять достатньо доказів для вирішення спору, колегія суддів вважає за можливе розглядати справу в порядку письмового провадження.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, а також правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, виходячи з наступного.
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, ОСОБА_1 має статус потерпілої від Чорнобильської катастрофи (категорія 3), що підтверджується посвідченням потерпілої від Чорнобильської катастрофи серії НОМЕР_1 (дублікат), виданого 20 грудня 2023 року Житомирською обласною державною адміністрацією (замість посвідчення серії НОМЕР_2 від 02 листопада 1992 року).
З метою реалізації права на пенсійне забезпечення, позивачка, після досягнення 54-річного віку, звернулась до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області із заявою від 07 серпня 2024 року про призначення їй пенсії за віком зі зменшенням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону № 796-XII як особі, яка постійно проживає у зоні гарантованого добровільного відселення.
За принципом екстериторіальності заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії розглядало Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області.
За результатом розгляду поданих ОСОБА_1 заяви та доданих до неї документів Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області прийняло рішення від 15 серпня 2024 року № 063550006298, яким відмовило позивачці у призначенні пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону № 796-XII.
Зі змісту вказаного рішення вбачається, що підставою для відмови став висновок Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про відсутність у ОСОБА_1 права на пенсію відповідно до статті 55 Закону № 796-XII, оскільки станом на 01 січня 1993 року вона прожила (відпрацювала) в зоні гарантованого добровільного відселення менше 3 років, лише 02 роки 08 місяців 11 днів, що не дає права на призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону № 796-XII.
В зазначеному рішенні вказано, що на підставі поданих документів та за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку страховий стаж становить 31 рік 03 місяці.
До страхового стажу не зараховано період роботи з 01 січня 1992 року по 19 липня 1994 року згідно з трудовою книжкою від 04 липня 1989 року НОМЕР_3 , оскільки з 01 січня 2023 року російська федерація припинила участь в Угоді про гарантії прав держав-учасниць Співдружності Незалежних держав в галузі пенсійного забезпечення від 13 березня 1992 року, страховий стаж роботи в рф може бути зараховано тільки по 31 грудня 1991 року.
До періоду проживання та роботи у зоні гарантованого добровільного відселення не зараховано періоди:
- навчання згідно з наданим дипломом в Житомирському кооперативному технікумі, оскільки навчальний заклад знаходиться в місті Житомир, яке не відноситься до населених пунктів зони гарантованого добровільного відселення та відсутня інформація про підтвердження проживання по місцю реєстрації за період навчання;
- з 18 січня 1991 року по 19 липня 1994 року роботи в рф згідно із записами у трудовій книжці від 04 липня 1989 року НОМЕР_3 , оскільки не відноситься до зони гарантованого добровільного відселення;
- з 21 листопада 1994 року по 01 вересня 1997 року роботи в "Черкасінспаливо" згідно із записами у трудовій книжці від 04 липня 1989 року НОМЕР_3 , оскільки с. Озерянське не відноситься до зони гарантованого добровільного відселення.
У зв`язку із не підтвердженням періоду проживання та роботи у зоні гарантованого добровільного відселення не менше 3 років, а саме документального підтвердження станом на 01 січня 1993 року – 02 роки 08 місяців 11 днів, пенсійним органом прийнято оскаржуване у цій справі рішення про відмову у призначенні пенсії відповідно до статті 55 Закону № 796-XII зі зниженням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону № 1058-IV.
Позивач, вважаючи таке рішення відповідача протиправним і таким, що порушує його права і законні інтереси, звернувся до суду за захистом своїх прав.
Приймаючи оскаржуване рішення суд першої інстанції виходив з того, що умови надання пенсій за віком особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення визначені ст.55 Закону №796-ХІІ.
Згідно з розпискою-повідомленням в матеріалах пенсійної справи заяву ОСОБА_1 прийнято 07 серпня 2024 року і зареєстровано за № 528, до якої додано, зокрема, для підтвердження постійного проживання в зоні гарантованого добровільного відселення (графа 5 "Документи про місце проживання (реєстрації) особи"):
- довідку від 05 серпня 2024 року № 303, видану Миролюбівським старостинським округом Лугинською селищною радою Коростенського району Житомирської області, згідно з якою ОСОБА_1 : проживала та зареєстрована в період з 26 квітня 1986 року по 27 серпня 1987 року; проживала без реєстрації з 01 січня 1988 року по 31 січня 1988 року, з 01 липня 1988 року по 31 серпня 1988 року, з 01 січня 1989 року по 31 січня 1989 року, проживала та зареєстрована в період з 06 липня 1989 року по 19 листопада 1990 року, з 12 березня 1992 року по 12 січня 1996 року, з 13 січня 1996 року по 14 серпня 1998 року в смт Жовтневе Лугинського району Житомирської області, яке згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 23 липня 1991 року № 106 відноситься до зони гарантованого добровільного відселення; смт Жовтневе Лугинського району Житомирської області відповідно до Закону України "Про засудження комуністичного та націонал-соціалістичного (нацистського) тоталітарних режимів в Україні та заборону пропаганди їхньої символіки" від 09 квітня 2015 року № 317-VIII було перейменовано на смт Миролюбів Лугинського району Житомирської області (постанова ВРУ від 12 травня 2016 року № 1353-VIII від 12 травня 2016 року). Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 17 липня 2020 року № 807-ІХ територія ліквідованого Лугинського району увійшла до Коростенського району Житомирської області;
- довідку від 06 серпня 2024 року № 1464, видану виконавчим комітетом Лугинської селищної ради Коростенського району Житомирської області, в якій зазначено, що ОСОБА_1 зареєстрована та постійно проживала в селищі Лугини Коростенського району Житомирської області з 21 серпня 1998 року по 18 травня 2005 року (відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 23 липня 1991 року № 106, с. Лугини Коростенського району Житомирської області відноситься до зони гарантованого добровільного відселення; відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 17 липня 2020 року № 807-ІХ територія ліквідованого Лугинського району увійшла до Коростенського району Житомирської області);
- довідку від 06 серпня 2024 року № 192, видану Комунальним підприємством "Полісся" Лугинської селищної ради, в якій зазначено, що ОСОБА_1 зареєстрована та проживає в смт Лугини Коростенського району Житомирської області з 19 травня 2005 року по даний час (відповідно до постанови Кабінету Міністрів смт Лугини відноситься до зони гарантованого добровільного відселення відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 17 липня 2020 року № 807-ІХ.
Аналіз дослідженого судом змісту рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області від 15 серпня 2024 року № 063550006298 дає підстави вважати, що підставою для відмови у призначенні позивачці пенсії відповідно до статті 55 Закону № 796-XII зі зниженням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону № 1058-IV, на підставі заяви від 07 серпня 2024 року слугували висновки пенсійного органу про те, що період проживання та роботи у зоні гарантованого добровільного відселення становить менше 3 років, а саме 02 роки 08 місяців та 11 днів, й до цього періоду не зараховано, зокрема, навчання за період з 1987-1989 років у Житомирському кооперативному технікумі, оскільки навчальний заклад знаходиться в місті Житомир, яке не відноситься до населених пунктів зони гарантованого добровільного відселення та відсутня інформація про підтвердження проживання по місцю реєстрації за період навчання.
Також згідно зі спірним рішенням до цього періоду не зараховано й інші періоди: з 18 січня 1991 року по 19 липня 1994 року роботи в російській федерації; з 21 листопада 1994 року по 01 вересня 1997 року роботи в "Черкасінспаливо".
Проте, у позовній заяві позивачка не наполягає на зарахуванні саме цього стажу до періоду проживання (роботи, навчання) у зоні гарантованого добровільного відселення натомість стверджуючи, що під час навчання у навчальному закладі (Житомирському кооперативному технікумі) вона проходила переддипломну практику та стажування у Лугинському районному споживчому товаристві у період з 20 січня 1989 року по 23 червня 1989 року працюючи продавцем продовольчого магазину у смт Жовтневе Лугинського району Житомирської області, де постійно проживала, що підтверджується довідкою від 03 вересня 2023 року № 19.
Дослідженими судом першої інстанції матеріалами справи підтверджено, зокрема, дипломом серії НОМЕР_4 та записами у трудовій книжці НОМЕР_3 те, що позивачка навчалася в Житомирському кооперативному технікумі в 1987-1989 роках, натомість, додана до заяви про призначення пенсії від 07 серпня 2024 року довідка Лугинської селищної ради Коростенського району Житомирської області (Миролюбівський старостинський округ) від 05 серпня 2024 року № 303 вказує на те, що позивачка в періоди коли не була задіяна у процесі навчанні у Житомирському кооперативному технікумі, а саме: з 26 квітня 1986 року по 27 серпня 1987 року, з 01 січня 1988 року по 31 січня 1988 року, з 01 липня 1988 року по 31 серпня 1988 року, з 01 січня 1989 року по 31 січня 1989 року, з 06 липня 1989 року по 19 листопада 1990 року проживала в смт Жовтневе Лугинського району Житомирської області, яке згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 23 липня 1991 року № 106, відноситься до зони гарантованого добровільного відселення.
Крім того, відповідно до довідки Лугинського районного споживчого товариства від 03 вересня 2023 року № 19 вбачається, що позивачка у період з 20 січня 1989 року по 23 червня 1989 року перебувала на стажуванні в Лугинському районному споживчому товаристві.
Однак, відповідачем ці обставини враховані не були й до періоду проживання та роботи у зоні гарантованого добровільного відселення не зараховано, зокрема, увесь період навчання у Житомирському кооперативному технікумі за відсутності інформації про підтвердження проживання по місцю реєстрації упродовж навчання.
Проте, аналіз судом змісту довідку Лугинської селищної ради Коростенського району Житомирської області (Миролюбівський старостинський округ) від 05 серпня 2024 року № 303 дає підстави вважати підтвердженим саме проживання (а не тільки реєстрації) позивачки протягом певних періодів упродовж навчання у Житомирському кооперативному технікумі у зоні гарантованого добровільного відселення - смт Жовтневе Лугинського району Житомирської області, яке згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 23 липня 1991 року № 106, відноситься до зони гарантованого добровільного відселення.
Що ж до цієї довідки Лугинського районного споживчого товариства (Лугинське РСТ) від 03 вересня 2023 року № 19, якою підтверджується стажування позивачки у Лугинському районному споживчому товаристві у період з 20 січня 1989 року по 23 червня 1989 року працюючи продавцем продовольчого магазину у смт Жовтневе, суд першої інстанції зазначив, що розписка-повідомлення (а.с.48) не містить даних про додання до заяви про призначення пенсії від 07 серпня 2024 року довідки Лугинського районного споживчого товариства (Лугинське РСТ) від 03 вересня 2023 року № 19, проте матеріали пенсійної справи не містять й повідомлень про необхідність дооформлення документів або надання додаткових документів у тримісячний строк з дня подання заяви про призначення пенсії, як і не містить й заява відповідного запису пенсійного органу щодо письмового повідомлення заявниці про те, які документи необхідно подати додатково, зробленого відповідно до пункту 1.8 Порядку № 22-1.
Визначаючись у цьому спорі суд першої інстанції зазначив, що відмовляючи в задоволенні заяви позивачки щодо призначення пенсії відповідно до статті 55 Закону № 796-XII зі зниженням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону № 1058-IV, пенсійний орган не дотримав встановленої у Порядку № 22-1 процедури розгляду заяви щодо призначення пенсії, зокрема в частині повідомлення заявниці щодо відсутності необхідних документів на підтвердження 3-річного періоду проживання у зоні гарантованого добровільного відселення та необхідності надання додаткових документів у тримісячний строк з дня подання заяви про призначення пенсії, обмежившись висновком про незарахування відповідних періодів до періоду проживання у зоні радіоактивного забруднення згідно з наданими позивачкою довідками, якими на її думку цей період належно підтверджений.
Враховуючи наведене відсутні підстави вважати належно розглянутою заяву позивачки про призначення пенсії від 07 серпня 2024 року та дотримання Головним управлінням Пенсійного фонду України в Одеській області пункту 1.8 та 4.7 Порядку № 22-1, а саме встановлення права позивачки на одержання пенсії на підставі всебічного, повного і об`єктивного розгляду всіх поданих документів.
З огляду на встановлені обставини цієї справи суд першої інстанції дійшов висновку, що для належного захисту прав позивачки слід вийти за межі позовних вимог визнавши протиправним та скасувавши рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області від 15 серпня 2024 року № 063550006298, яким позивачці відмовлено у призначенні пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону № 796-XII.
Оскільки суд першої інстанції не уповноважений здійснювати перевірку наявності чи відсутності усіх передбачених підстав для призначення пенсії у випадку, якщо відповідач цього не здійснив, оскільки вказане не входить до предмету судової перевірки, а пенсійний орган не розглядав/не досліджував й не надавав оцінку відомостям у довідці Лугинського районного споживчого товариства (Лугинське РСТ) від 03 вересня 2023 року № 19 для цілей встановлення достатнього періоду проживання у зоні радіаційного забруднення позивачки для призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку, за результатом розгляду цієї справи для належного захисту права позивачки слід зобов`язати пенсійний орган повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 07 серпня 2024 року і додані до неї документи та прийняти вмотивоване рішення з дотриманням встановленої процедури згідно з Порядком № 22-1 з урахуванням висновків суду у цьому судовому рішенні.
У справі, яка розглядається суд першої інстанції встановив, що для прийняття рішення за результатами поданої позивачкою заяви за принципом екстериторіальності структурним підрозділом визначено Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області, рішенням якого позивачці відмовлено у призначення пенсії відповідно до статті 55 Закону № 796-XII зі зниженням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону № 1058-IV.
Тож, дії зобов`язального характеру щодо повторного розгляду заяви позивачки має вчинити територіальний орган Пенсійного фонду України, визначений за принципом екстериторіальності, що вирішував питання про призначення цієї пенсії, яким у цьому випадку є Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області.
Тому, звернені позовні вимоги до іншого відповідача - Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області задоволенню не підлягають.
З урахуванням вказаного суд першої інстанції дійшов висновку, що заявлені позовні вимоги у цій справі підлягають задоволенню частково.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.
У відповідності до ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно з вимог ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Відповідно до вимог ч.1 ст.5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.
Згідно з вимогами ч.1 ст.6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.
Статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їх життя і здоров`я, створення єдиного порядку визначення категорій зон радіоактивно забруднених територій, умов проживання і трудової діяльності на них, соціального захисту потерпілого населення, визначає Закон України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи".
Ключовим питанням у цій справі є визначення наявності у позивачки права на призначення пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку відповідно до вимог частини першої статті 55 Закону №796-XII.
Згідно з положеннями статті 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 №1058-ІV (далі - Закон №1058-ІV, у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) право на пенсію за віком мають особи після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31.12.2017.
Починаючи з 01.01.2018 право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу: з 01.01.2018 по 31.12.2018 - не менше 25 років; з 01.01.2019 по 31.12.2019 - не менше 26 років; з 01.01.2020 по 31.12.2020 - не менше 27 років; з 01.01.2021 по 31.12.2021 - не менше 28 років; з 01.01.2022 по 31.12.2022 - не менше 29 років; з 01.01.2023 по 31.12.2023 - не менше 30 років; з 01.01.2024 року по 31.12.2024 року - не менше 31 року; з 01.01.2025 по 31.12.2025 - не менше 32 років; з 01.01.2026 по 31.12.2026 - не менше 33 років; з 01.01.2027 по 31.12.2027 - не менше 34 років; починаючи з 01.01.2028 - не менше 35 років.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 45 Закону №1058-ІV пенсія за віком призначається з дня, що настає за днем досягнення пенсійного віку, якщо звернення за пенсією відбулося не пізніше трьох місяців з дня досягнення особою пенсійного віку.
Закон №796-XII визначає основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їх життя і здоров`я та створює єдиний порядок визначення категорій зон радіоактивно забруднених територій, умов проживання і трудової діяльності на них, соціального захисту потерпілого населення.
Згідно з частиною першою статті 55 Закону №796-XII особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", за наявності відповідного страхового стажу, зменшеного на кількість років зменшення пенсійного віку, але не менше 15 років страхового стажу.
Пунктом 2 частини першої статті 55 Закону №796-XII передбачено, що потерпілі від Чорнобильської катастрофи, зокрема:
- особи, які постійно проживали або постійно проживають чи постійно працювали або постійно працюють у зоні гарантованого добровільного відселення за умови, що вони станом на 01.01.1993 прожили або відпрацювали у цій зоні не менше 3 років мають право на зменшення пенсійного віку на 3 роки та додатково 1 рік за 2 роки проживання роботи, але не більше 6 років.
- особи, які постійно проживали або постійно проживають чи постійно працювали або постійно працюють у зоні посиленого радіологічного контролю за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали у цій зоні не менше 4 років мають право на зменшення пенсійного віку на 2 роки та додатково 1 рік за 3 роки проживання, роботи, але не більше 5 років.
При цьому, початкова величина зниження пенсійного віку встановлюється лише особам, які постійно проживали або постійно працювали у зазначених зонах з моменту аварії по 31.07.1986 незалежно від часу проживання або роботи в цей період.
Відповідно до частини третьої статті 55 Закону №796-XII призначення та виплата пенсій названим категоріям провадиться відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" і цього Закону.
Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що умовою для виникнення в особи права на призначення пенсії зі зменшенням пенсійного віку відповідно до абзацу 5 пункту 2 частини першої статті 55 Закону №796-XII є факт проживання та (або) праці такої особи у зоні гарантованого добровільного відселення протягом трьох років до 01.01.1993 або зоні посиленого радіологічного контролю за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали у цій зоні не менше 4 років.
Початкова величина зменшення пенсійного віку (3 роки/2роки) встановлюється лише особам, які постійно проживали або постійно працювали у зазначених зонах з моменту аварії по 31.07.1986 незалежно від часу проживання або роботи в цей період. Додатково такі особи мають право на зменшення пенсійного віку на 1 рік за 2 роки проживання або на 1 рік за 3 роки, роботи на відповідній місцевості. При цьому максимальна межа зниження пенсійного віку відповідно до положень абзацу 5 пункту 2 частини першої статті 55 Закону №796-XII становить 6 років/ 5 років, незалежно від того застосовувалась початкова величина зменшення пенсійного віку до таких осіб чи ні.
Вказані висновки відповідають позиції, викладеній в постанові Верховного Суду від 18 вересня 2024 року у справі №240/6201/23.
Судом апеляційної інстанції встановлено, що позивач є потерпілим від Чорнобильської катастрофи (категорія 3), що підтверджується посвідченням від 02.11.1992 серії НОМЕР_2 (дублікат посвідчення серії НОМЕР_1 від 20.12.2023).
Згідно з п.2, 3 ч.1 ст.11 Закону №796-ХІІ (в редакції, чинній станом на дату видачі позивачу посвідчення потерпілого внаслідок аварії на ЧАЕС) передбачено, що до потерпілих від Чорнобильської катастрофи належать: особи, які постійно проживали на територіях зон безумовного (обов`язкового) та гарантованого добровільного відселення на день аварії або прожили за станом на 1 січня 1993 року на території зони безумовного (обов`язкового) відселення не менше двох років, а на території зони гарантованого добровільного відселення - не менше трьох років, та відселені або самостійно переселилися з цих територій; Особи, які постійно проживають або постійно працюють чи постійно навчаються у зонах безумовного (обов`язкового) та гарантованого добровільного відселення, за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали чи постійно навчалися у зоні безумовного (обов`язкового) відселення не менше двох років, а у зоні гарантованого добровільного відселення - не менше трьох років; Особи, які постійно проживають або постійно працюють чи постійно навчаються на території зони посиленого радіоекологічного контролю, за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали чи постійно навчалися у цій зоні не менше чотирьох років.
Відповідно до ч.3 пункту 5 Порядку видачі посвідчень особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, затвердженого Кабінету Міністрів України від 25 серпня 1992 року №501 (далі - Порядок №501), потерпілим від Чернобильської катастрофи (не віднесеним до категорії 2), які постійно проживали на теріторіях зон безумовного (обов`язкового) та гарантованого добровільного відселення на день аварії або які за станом на 1 січня 1993 р. прожили у зоні безумовного (обов`язкового) відселення не менше двох років, а на території зони гарантованого добровільного відселення - не менше трьох років і відселені або самостійно переселилися з цих територій, а також постійно проживають або постійно працюють у зонах безумовного (обов`язкового) та гарантованого добровільного відселення за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 р. прожили або відпрацювали у зоні безумовного (обов`язкового) відселення не менше двох років, а у зоні гарантованого добровільного відселення - не менше трьох років, і віднесеним до категорії 3, видаються посвідчення зеленого кольору, серія Б.
Тобто, надаючи оцінку викладеному, колегія суддів вважає, що видавши позивачу посвідчення серії Б категорії 3, держава визнала та підтвердила факт того, що позивач станом на 1 січня 1993 прожив у зоні гарантованого добровільного відселення не менше трьох років.
Отже, наявність у позивача посвідчення громадянина, який постійно працював чи працює, або проживає чи проживав у зонах безумовного (обов`язкового) та гарантованого добровільного відселення у 1986-1990 роках, підтверджує факт проживання або роботи станом на 01.01.1993 у зоні гарантованого добровільного відселення не менше трьох років, оскільки наведена обставина є умовою для видачі такого посвідчення відповідно до пункту 10 Порядку видачі посвідчень особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.08.1992 №501 (в редакції чинній на момент видачі позивачці посвідчення).
Крім того, у постанові від 11 листопада 2024 року у справі № 460/19947/23 Верховний Суд, за подібних зі спірними відносин в аспекті належного підтвердження проживання (роботи) у зоні радіаційного забруднення для цілей призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону № 796-XII, зауважив на тому, що наявність посвідчення постраждалого внаслідок Чорнобильської катастрофи не є безумовною і єдиною підставою для призначення пенсії на підставі положень абзацу п`ятого пункту 2 частини першої статті 55 Закону № 796-XII. Вагомим у цьому випадку є встановлений факт фізичного перебування особи на території радіоактивного забруднення у зв`язку з постійним проживанням або роботою на цій території.
Як вбачається з матеріалів справи, а саме диплому серії НОМЕР_4 від 03.07.1989 на ім`я позивача ОСОБА_2 згідно з яким, позивач з 1987 по 27.06.1989 навчалась в Житомирському кооперативному технікумі, і їй присвоєно кваліфікацію "товарознаця". В свою чергу, факт навчання в період з 1987 по 27.06.1989 не спростовує факт проживання особи в смт.Жовтневе, Лугинського району Житомирської області, оскільки відповідачами не доведено, що в цей період позивач проживав в іншому місці.
Також, суд першої інстанції, в цій частині вказав, що додана до заяви про призначення пенсії від 07 серпня 2024 року довідка Лугинської селищної ради Коростенського району Житомирської області (Миролюбівський старостинський округ) від 05 серпня 2024 року № 303 вказує на те, що позивачка в періоди коли не була задіяна у процесі навчанні у Житомирському кооперативному технікумі, а саме: з 26 квітня 1986 року по 27 серпня 1987 року, з 01 січня 1988 року по 31 січня 1988 року, з 01 липня 1988 року по 31 серпня 1988 року, з 01 січня 1989 року по 31 січня 1989 року, з 06 липня 1989 року по 19 листопада 1990 року проживала в смт Жовтневе Лугинського району Житомирської області.
Разом з цим, як вбачається з матеріалів справи, а саме вище вказаної довідки №303 від 05.08.2024, ОСОБА_1 : проживала та зареєстрована в період з 26 квітня 1986 року по 27 серпня 1987 року; проживала без реєстрації з 01 січня 1988 року по 31 січня 1988 року, з 01 липня 1988 року по 31 серпня 1988 року, з 01 січня 1989 року по 31 січня 1989 року, проживала та зареєстрована в період з 06 липня 1989 року по 19 листопада 1990 року, з 12 березня 1992 року по 12 січня 1996 року, з 13 січня 1996 року по 14 серпня 1998 року в смт Жовтневе Лугинського району Житомирської області, яке згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 23 липня 1991 року № 106 відноситься до зони гарантованого добровільного відселення; смт Жовтневе Лугинського району Житомирської області відповідно до Закону України "Про засудження комуністичного та націонал-соціалістичного (нацистського) тоталітарних режимів в Україні та заборону пропаганди їхньої символіки" від 09 квітня 2015 року № 317-VIII було перейменовано на смт Миролюбів Лугинського району Житомирської області (постанова ВРУ від 12 травня 2016 року № 1353-VIII від 12 травня 2016 року). Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 17 липня 2020 року №807-ІХ територія ліквідованого Лугинського району увійшла до Коростенського району Житомирської області.
Отже, з урахуванням вказаних обставин суд не ставить під сумнів доводи позивача в цій частині, а апелянтом жодним чином не спростовано вказаних обставин.
З урахуванням вказаного, колегія суддів дійшла висновку, що позивач постійно проживала у зоні гарантованого добровільного відселення:
- з моменту аварії по 31.07.1986;
- з моменту аварії по 27.08.1987;
- з  01.01.1988 по 31.01.1988;
- з 01.07.1988 по 31.08.1988;
- з 01.01.1989 по 31.01.1989;
- з 06.07.1989 по 19.11.1989;
- з 12.03.1992 по 12.01.1996;
- з 13.01.1996 по 14.08.1998;
- з 21.08.1998 по 18.05.2005;
- з 19.05.2005 по даний час.
Крім того, довідкою Лугинського районного споживчого товариства від 03 вересня 2023 року № 19, підтверджується, що позивач у період з 20 січня 1989 року по 23 червня 1989 року проходила переддипломну практику та стажування у Лугинському районному споживчому товаристві працюючи продавцем продовольчого магазину у смт.Жовтневе Лугинського району Житомирської області.
Отже, з урахуванням вказаного, позивач відноситься до осіб, які постійно проживали або постійно проживають чи постійно працювали або постійно працюють у зоні гарантованого добровільного відселення, які станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали у цій зоні не менше 3 років (вказаний період складає 3 роки 2 місяці 29 днів, а тому зменшення пенсійного віку позивача за цей період складає 4 роки (3 роки + 1 рік)). Крім того, колегія суддів зазначає, що в період з 01.01.1993 позивач проживала в смт.Жовтневе Лугинського району Житомирської області (територія, яка віднесена до зони гарантованого добровільного відселення), а саме з 01.01.1993 по 14.08.1998, з 21.08.1998 по теперішній час.
З урахуванням вказаного доводи апелянта не знаходять свого підтвердження в цій частині.
Крім того, колегія суддів враховує обставину (на яку звернув суд першої інстанції), що довідка Лугинського районного споживчого товариства (Лугинське РСТ) від 03 вересня 2023 року №19, не надавалась пенсійному органу, а останній не витребовував додаткових матеріалів на підтвердження періодів проживання.
З урахуванням вказаного, колегія суддів зауважує, що спосіб відновлення порушеного права позивача має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.
Зазначена позиція повністю кореспондується з висновками Європейського суду з прав людини, відповідно до яких, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності "небезпідставної заяви" за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею, повинен бути "ефективним" як у законі, так і на практиці, зокрема, в тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (пункт 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Афанасьєв проти України" від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).
Отже, "ефективний засіб правого захисту" в розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права й одержання особою бажаного результату.
Згідно з положеннями Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R (80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.
Таким чином, дискреція - це елемент управлінської діяльності. Вона пов`язана з владними повноваженнями і їх носіями - органами державної влади та місцевого самоврядування, їх посадовими і службовими особами. Дискрецію не можна ототожнювати тільки з формалізованими повноваженнями - вона характеризується відсутністю однозначного нормативного регулювання дій суб`єкта.
На законодавчому рівні поняття "дискреційні повноваження" суб`єкта владних повноважень відсутнє. У судовій практиці сформовано позицію щодо поняття дискреційних повноважень, під якими слід розуміти такі повноваження, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибирати один з кількох варіантів конкретного правомірного рішення. Водночас, повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку.
Тобто, дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким.
З урахуванням вказаного, колегія суддів дійшла висновку, що ефективним способом захисту прав позивача в межах даних правовідносин буде зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області повторно розглянути заяву позивача про призначення пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку відповідно до ст.55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" від 28.02.1991 №796-XII, з урахуванням висновків суду в межах даної постанови.
Згідно з ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини Суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Європейський суду з прав людини у п.36 по справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), № 37801/97 від 1 липня 2003 року зазначив, що хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.
Рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя (див. п.30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27 вересня 2001 року).
Судова колегія зазначає, що згідно з практикою ЄСПЛ, зокрема, в рішенні по справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, відповідно до п. 58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, п. 29).
Відповідно до ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Отже, ст.2 КАС України та ч.4 ст.242 КАС України вказують, що судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, а саме бути справедливим та неупередженим, своєчасно вирішувати спір у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Оскільки, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ухвалив оскаржуване рішення відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, а тому підстави для його скасування або зміни відсутні.
Відповідно до п.1 ч.1 ст.315, 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області залишити без задоволення, а рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 13 січня 2025 року - без змін.
Постанова суду набирає законної сили з моменту прийняття та оскарженню не підлягає, крім випадків передбачених пп. "а"-"г" п.2 ч.5 ст. 328 КАС України. 

Головуючий	 	 	Драчук Т. О.	
 	 	 	 	
Судді	 	    	Полотнянко Ю.П.    Смілянець Е. С.