ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 травня 2025 року	Львів	Справа № 140/5207/24 пров. № А/857/28221/24	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді                                                  Онишкевича Т.В., 
суддів                                                                      Сеника Р.П., Судової-Хомюк Н.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження у м. Львові апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 22 серпня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,
          
суддя у І інстанції                                                            Костюкевич М.Ф.,
час ухвалення рішення                                                  не зазначено,
місце ухвалення рішення                                                  м. Луцьк,
дата складення повного тексту рішення                               22 серпня 2024 року,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом, у якому просив:
- визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (далі – ГУ ПФУ в Дніпропетровській області) щодо відмови у призначенні пенсії зі зниженням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи";
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Волинській області (далі – ГУ ПФУ у Волинській області) зарахувати позивачу період проживання 3 роки станом на 01.01.1993 в зоні гарантованого добровільного відселення та призначити і виплачувати пенсію за віком зі зниженням пенсійного віку з 17.02.2024 відповідно до статті 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи".

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 22.08.2024 у справі №140/5207/24, ухваленим за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін, вказаний позов було задоволено частково.
Визнано протиправним та скасовано рішення ГУ ПФУ в Дніпропетровській області №032950010277 від 15.04.2024 про відмову у призначенні ОСОБА_1 пенсії зі зниженням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України “Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи”.
Зобов`язано ГУ ПФУ в Дніпропетровській області призначити позивачу пенсію зі зниженням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України “Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи” з 17.02.2024.
У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
При цьому суд першої інстанції виходив із того, що посвідчення потерпілого внаслідок Чорнобильської катастрофи 3 категорії підтверджує факт проживання позивача на території зони гарантованого добровільного відселення станом на 01.01.1993 не менше трьох років. 
Також судом враховано довідку №218 від 02.04.2024, видану Виконавчим комітетом Камінь-Каширської міської ради, з якої слідує, що ОСОБА_1 був зареєстрований та проживав у с. Хотешів Камінь-Каширського району Волинської області з 01.01.1986 по 31.08.1987, з 01.01.1991 дотепер, яке відноситься до зони гарантованого добровільного відселення, встановленої законодавством. 
Окрім того, позивач з 01.09.1987 по 25.06.1992 навчався в Себежському сільськогосподарському технікумі (диплом НОМЕР_1 ). Проте, на думку суду, відомості про навчання не можуть спростовувати факт постійного проживання в зоні гарантованого добровільного відселення.
Також судом першої інстанції до періоду проживання в зоні ЧАЕС зараховано строкову військову службу позивача з тих підстав, що згідно з вимогами діючого станом на 02.07.1987 (початку військової служби) Закону СРСР “Про загальний військовий обов`язок” служба в Армії вважалась загальним обов`язком та військовою повинністю через примусовий призов чоловіків, які досягли повноліття без зняття з реєстрації (прописки) за місцем проживання.
Таким чином, суд дійшов висновку, що надані позивачем копії диплому, а також трудової книжки не можуть спростувати факту постійного проживання позивача у зоні гарантованого добровільного відселення, що підтверджено відповідними довідками органу місцевого самоврядування, посвідченням потерпілого від Чорнобильської катастрофи, та довідка з СВК “Хотешівський” с. Хотешів про те, що з 13.04.1992 по 25.05.1992 проходив виробничу практику в даному господарстві, що знаходиться на землях, які потерпіли внаслідок аварії на ЧАЕС, а тому пенсійним органом протиправно відмовлено позивачу в призначенні пенсії зі зменшенням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України “Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи”.

У апеляційному порядку рішення суду першої інстанції оскаржено відповідачем ГУ ПФУ в Дніпропетровській області, яке у своїй скарзі просило скасувати рішення суду та прийняти нове про відмову в задоволенні позову в повному обсязі. 
На обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що виникнення права на зниження пенсійного віку законодавець пов`язує із фактом фізичного перебування особи у забрудненій зоні у зв`язку із постійним проживанням, або у зв`язку із роботою в такій місцевості. 
Оскільки період проживання (роботи) в зоні гарантованого добровільного відселення станом на 01.01.1993 становить 1 рік 10 місяців 12 днів, то позивач не має права на зниження пенсійного віку при призначенні пенсії відповідно до статті 55 Закону України “Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи”.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України справа розглядається у порядку письмового провадження.

Переглянувши судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення поданої апеляційної скарги, виходячи із такого.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , згідно з посвідченням серії НОМЕР_2 , виданим 17.11.1993 Волинською обласною державною адміністрацією, є потерпілим від Чорнобильської катастрофи 3 категорії.
04.04.2024 позивач звернувся до ГУ ПФУ у Волинській області із заявою про призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи".
З урахуванням принципу екстериторіальності, заяву позивача про призначення пенсії розглянуло ГУ ПФУ в Дніпропетровській області та 15.04.2024 прийняло рішення №032950010277 про відмову у призначенні пенсії.
У рішенні вказано, що вік заявника становить 54 роки, період проживання (роботи) заявника на території гарантованого добровільного відселення згідно статті 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" станом на 01.01.1993 складає 1 рік 10 місяці 12 днів.
Не погоджуючись з таким рішенням пенсійного органу, ОСОБА_1 звернувся до адміністративного суду із позовом, що розглядається.

При наданні правової оцінки правильності вирішення судом першої інстанції цього публічно-правового спору оскаржуваним рішенням та доводам апелянта, що викладені у апеляційній скарзі, суд апеляційної інстанції виходить із такого.

Частиною 1 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно з приписами частини 3 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їхнього життя і здоров`я, створення єдиного порядку визначення категорій зон радіоактивного забруднення територій, умов проживання і трудової діяльності на них, соціального захисту потерпілого населення визначені та закріплені в Законі України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» (далі – Закон №796-XII).
Згідно із статтею 9 зазначеного Закону особами, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, інших ядерних аварій та випробувань, військових навчань із застосуванням ядерної зброї, є:
1) учасники ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС - громадяни, які брали безпосередню участь у ліквідації аварії та її наслідків;
2) потерпілі від Чорнобильської катастрофи - громадяни, включаючи дітей, які зазнали впливу радіоактивного опромінення внаслідок Чорнобильської катастрофи;
3) громадяни, які брали безпосередню участь у ліквідації інших ядерних аварій та їх наслідків, у ядерних випробуваннях, у військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї, у складанні ядерних зарядів та здійсненні на них регламентних робіт;
4) громадяни, які постраждали від радіоактивного опромінення внаслідок будь-якої аварії, порушення правил експлуатації обладнання з радіоактивною речовиною, порушення правил зберігання і захоронення радіоактивних речовин, що сталося не з вини потерпілих.
До потерпілих від Чорнобильської катастрофи належать, зокрема, особи, які постійно проживають або постійно працюють чи постійно навчаються у зонах безумовного (обов`язкового) та гарантованого добровільного відселення, за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали чи постійно навчалися у зоні безумовного (обов`язкового) відселення не менше двох років, а у зоні гарантованого добровільного відселення - не менше трьох років (стаття 11 Закону №796-ХІІ).
Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 14 цього Закону особи, які постійно проживають або постійно працюють чи постійно навчаються у зонах безумовного (обов`язкового) та гарантованого добровільного відселення за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали чи постійно навчалися у зоні безумовного (обов`язкового) відселення не менше двох років, а у зоні гарантованого добровільного відселення - не менше трьох років відносяться до категорії 3 осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, для встановлення пільг і компенсацій.
Пунктом 2 частини 2 статті 55 Закону №796-XII передбачено, що особи, які постійно проживали або постійно проживають чи постійно працювали або постійно працюють у зоні гарантованого добровільного відселення за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали у цій зоні не менше 3 років пенсійний вік зменшується на 3 роки (початкова величина) та додатково 1 рік за 2 роки проживання, роботи, але не більше 6 років.
Початкова величина (3 роки) зниження пенсійного віку встановлюється лише особам, які постійно проживали або постійно працювали у зазначених зонах з моменту аварії по 31 липня 1986 року незалежно від часу проживання або роботи в цей період.
Таким чином, право на зменшення пенсійного віку мають особи, які постійно проживали чи працювали у зоні гарантованого добровільного відселення станом на 01.01.1993 не менше 3 років, при цьому початкова величина зниження пенсійного віку на 3 роки встановлюється лише особам, які постійно проживали або постійно працювали у зазначеній зоні з моменту аварії (26.04.1986) по 31.07.1986 незалежно від часу проживання або роботи в цей період.
Тобто, обов`язковою умовою наявності у особи права на призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку на підставі частини 2 статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» є факт проживання та (або) праця такої особи у зоні гарантованого добровільного відселення протягом трьох років з моменту аварії до 01.01.1993.
При цьому, особам, які проживали у зоні радіологічного контролю в період з моменту аварії по 31.07.1986, встановлюється початкова величина зниження пенсійного віку - 3 роки.
Як слідує з матеріалів справи, пенсійний орган відмовив позивачу у призначенні пенсії із зменшенням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону №796-XII, оскільки станом на 01.01.1993 він не прожив (відпрацюв) в зоні гарантованого добровільного відселення 3 роки, оскільки документами не підтверджено такого факту проживання.
Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 та є громадянином, який потерпів від Чорнобильської катастрофи, що підтверджується відповідним посвідченням 3 категорії.
Відповідно до довідки, виданої виконавчим комітетом Камінь-Каширської міської ради від 02.02.2024 № 218, ОСОБА_1 з 01.01.1986 по 31.08.1987 та з 01.01.1991 по даний час постійно зареєстрований та постійно проживає в селі Хотешів, Камінь-Каширського району, Волинської області, яке відноситься до зони гарантованого добровільного відселення 3 категорії.
Копією диплому НОМЕР_1 та записом в трудовій книжці позивача підтверджено, що у період з 01.09.1987 по 25.06.1992 ОСОБА_1 навчався у Себежському сільськогосподарському технікуму.
Оскільки місто Себеж (російська федерація) не віднесено до території гарантованого добровільного відселення, тому період навчання у Себежському сільськогосподарському технікуму підставно не враховано пенсійним органом до періоду проживання на території гарантованого добровільного відселення.
Окрім того, у період з 15.05.1988 по 10.06.1990 позивач проходив службу в лавах радянської армії. 
Доказів дислокації військової частини, де проходив службу ОСОБА_1 , на території гарантованого добровільного відселення позивачем не надано. 
Тому апеляційний суд погоджується із пенсійним органом, що такий період не може бути врахований до періоду проживання на території гарантованого добровільного відселення.
Таким чином, виходячи з наведеного, апеляційний суд погоджується з доводами скаржника, що період фактичного проживання позивача на території гарантованого добровільного відселення складає менше 3 років, а факт навчання ОСОБА_1 у Себежському сільськогосподарському технікумі та період служби в лавах радянської армії виключає можливість його постійного проживання в селі Хотешів, Камінь-Каширського району, Волинської області.
Таким чином, оскільки матеріали справи не містять належних доказів факту постійного проживання та (або) роботи ОСОБА_1 на території гарантованого добровільного відселення станом на 01.01.1993, то він не має права на призначення пенсії за віком зі зменшення пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону № 796-ХІІ.
До аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у складі у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у постановах від 19.09.2024 при розгляді справи № 460/23707/22, від 02.10.2024 при розгляді справи № 500/551/23, від 11.11.2024 при розгляді справи № 460/19947/23 та від 18.03.2025 при розгляді справи № 460/27065/23 який в силу приписів частини 5 статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України та частини 6 статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» враховуються апеляційним судом під час вирішення цього спору.
Суд першої інстанції на зазначені обставини уваги не звернув, у зв`язку із чим дійшов помилкового висновку про наявність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 .
За правилами частини 1 статті 317 Кодексу адміністративного судочинства підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є:
1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи;
2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;
3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;
4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Підсумовуючи викладене, на думку апеляційного суду, при вирішенні цього публічно-правового спору суд першої інстанції неповно з`ясував обставини справи та допустив невідповідність висновків, викладених у його судовому рішенні, таким обставинам. Відтак, апеляційну скаргу ГУ ПФУ в Дніпропетровській області слід задовольнити, скасувати оскаржуване рішення суду першої інстанції та у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити повністю. 

Керуючись статтями 241, 243, 308, 311, 317, 320, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ :

апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області задовольнити.

Рішення Волинського окружного адміністративного суду від 22 серпня 2024 року у справі № 140/5207/24 скасувати та у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції лише у випадках, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя	 	Т. В. Онишкевич 	
судді	 	Р. П. Сеник 	
 	 	Н. М. Судова-Хомюк