Справа № 452/4963/23                                Головуючий у 1 інстанції: Кущ Т.М. 
Провадження № 22-ц/811/708/25                        Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
       03 червня 2025 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ 
головуючого - судді Ніткевича А.В.
суддів - Бойко С.М., Копняк С.М.
секретаря Гаврилюк Я.Ю.
з участю представника позивачки ОСОБА_1 , представника відповідача ОСОБА_2 
розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 06 лютого 2025 року в складі судді Кущ Т.М. у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя та скасування арешту на майно, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Самбірський відділ державної виконавчої служби у Самбірському районі Львівської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, - 
встановив:

У грудні 2023 року представник позивачки ОСОБА_4 – адвокат Столяр О.М. звернулася до суду з позовом до відповідача ОСОБА_3 , з участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Самбірський відділ державної виконавчої служби у Самбірському районі Львівської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (далі - Самбірський ВДВС), про поділ спільного майна подружжя та скасування арешту на майно.
Вимоги обґрунтовані тим, що починаючи з 2005 року вона з відповідачем ОСОБА_3 проживала однією сім`єю без реєстрації шлюбу. 25 січня 2014 року сторони зареєстрували шлюб, який розірваний рішенням Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 17 грудня 2021 року. 
Від шлюбу сторони мають одну спільну неповнолітню дитину – сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Під час спільного проживання подружжям було набуте певне майно, зокрема, будинок та земельна ділянка. Посилаючись на те, що сторони не дійшли згоди щодо добровільного поділу спільного майна, просила визнати набуте у шлюбі майно спільною сумісною власністю та в порядку поділу спільного майна подружжя визнати за нею право власності на 1/2 частку житлового будинку та на 1/2 частку земельної ділянки, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 . Крім цього, просила скасувати арешт, накладений постановою державного виконавця Самбірського ВДВС від 13 березня 2023 року серії ВП №70314068 на 1/2 частку житлового будинку та на 1/2 частку земельної ділянки, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 1-7, 36-37, 39-45).
Оскаржуваним рішенням Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 06 лютого 2025 року позов  ОСОБА_4 в особі її представника - адвоката Столяр Оксани Миколаївни до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя та скасування арешту на майно, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Самбірський відділ державної виконавчої служби у Самбірському районі Львівської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції - задоволено.
Визнано спільним майном подружжя житловий будинок АДРЕСА_1 (загальною площею 93,9 кв.м., житловою площею 46,7 кв.м.) та земельну ділянку, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 (площею 0,0464 гектара, кадастровий номер 4610900000:06:081:0010).
Визнано за ОСОБА_4 , право власності на 1/2 частку житлового будинку АДРЕСА_1 , загальною площею 93,9 кв.м. та житловою площею 46,7 кв.м..
Визнано за ОСОБА_4 ,  право власності на 1/2 частку земельної ділянки, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , площею 0,0464 гектара, кадастровий номер 4610900000:06:081:0010.
Скасовано арешт, накладений на підставі рішення державного виконавця Самбірського відділу державної виконавчої служби у Самбірському районі Львівської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції від 13 березня 2023 року серії ВП №70314068 на 1/2 частку житлового будинку та на 1/2 частку земельної ділянки, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .
Рішення суду оскаржив відповідач ОСОБА_3 , вважає таке незаконним.
В апеляційній скарзі зазначає, що до реєстрації шлюбу із позивачкою 25.01.2014, зустрічався з нею та не вів спільного господарства, не мав спільних прав і обов`язків, не проживав разом.
Спільно почали проживати тільки перед самою реєстрацією шлюбу, тому встановлення судом першої інстанції факту, що сторони жили разом та мали заощадження не відповідають обставинам справи.
Зазначає, що його мати ОСОБА_6 , яка протягом багатьох років перебувала на заробітках за кордоном, передала йому особисто готівкові кошти на житловий будинок, про придбання якого завчасно домовилася із власником. Кошти були зняті нею з її банківського рахунку у сумі 55000,00 дол США., що було еквівалентно на момент зняття 439615,00 грн.
Також, за кошти ОСОБА_6 у будинку було проведено ремонтні роботи та куплено меблі.
Крім цього, допитана судом ОСОБА_6 звернула увагу, що кошти дарувала саме сину ОСОБА_3 , оскільки сторони ще до реєстрації шлюбу постійно сварилися, сходилися та розходилися, шлюб було зареєстровано тільки через вагітність позивачки, тому вона не могла давати кошти чи купляти майно подружжю чи невістці, фактично чужій людині.
Таким чином, спірні будинок та земельна ділянка були набуті виключно для сина ОСОБА_3 , який 31.01.2014 зареєстрував право власності на такі.
Покликається на судову практику та зазначає, що набуття майна у період шлюбу, але за особисті кошти таке майно, не може вважатися спільним майном подружжя, а є особистою власністю того з подружжя, за чиї кошти воно придбане, при цьому, презумпцію спільності майна подружжя спростовує той із подружжя, який заперечує, що майно набуте у період шлюбу є спільним сумісним майном.
Просить скасувати рішення Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 06 лютого 2025 рокута ухвалити нове про відмову у задоволенні позову.
05.05.2025 на адресу апеляційного суду надійшов відзив представника позивачки ОСОБА_1 на апеляційну скаргу, у якому заперечуючи доводи такої, покликаючись на нікчемність договору дарування валютних цінностей на відповідну суму без його письмової форми та нотаріального посвідчення, а також укладення договорів купівлі продажу житлового будинку та земельної ділянки за письмової згоди позивачки, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення присутніх представників учасників справи, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, враховуючи таке.
Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Ухвалюючи оскаржуване рішення суд першої інстанції виходив з того, що сутність поділу майна подружжя полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток та керуватися обставинами, що мають істотне значення, якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників, тощо.
Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна, що свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку.
Якщо ж заява одного з подружжя, про те, що річ була куплена на її особисті кошти, не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною. Таким чином, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя.
Врахувавши обставини справи та надані сторонами докази, суд дійшов висновку, що хоча ОСОБА_3 і зазначений як титульний власник у правовстановлюючих документах на спірні об`єкти нерухомості та на його ім`я здійснена реєстрація прав власності на нерухоме майно, з моменту придбання цього майна в період зареєстрованого шлюбу воно є спільною сумісною власністю подружжя та належить ОСОБА_3 і ОСОБА_4 у рівних частках.
Крім того, з договорів купівлі-продажу спірної земельної ділянки та спірного житлового будинку вбачається, що такі укладалися в інтересах сім`ї ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , оскільки позивачка, як дружина, надала свою згоду на купівлю вказаного майна. 
У судовому засіданні представниками сторін не оспорювався той факт, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 проживали разом ще до реєстрації шлюбу не менше як один рік та мали власні заощадження.
Таким чином, стороною відповідача не доведено того, що житловий будинок та земельну ділянку, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , придбано саме за ті кошти, які було знято ОСОБА_6 зі свого банківського рахунку, оскільки між нею та сином ОСОБА_3 не було укладено жодного договору, який підтверджував би даний факт. 
При цьому, покликання на те, що ОСОБА_4 не працювала та була домогосподаркою не свідчить про обов`язок суду відступити від засад рівності часток подружжя при поділі спільного майна, що свідчить про відсутність підстав для відходу від рівності часток майна подружжя, а позов ОСОБА_4 в цій частині підлягає задоволенню.
Також, суд врахував, що у Самбірському ВДВС на виконанні перебуває виконавче провадження №70314068 з виконання судового наказу, виданого 17 грудня 2021 року, щодо стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 грошових коштів (аліментів) на утримання їх неповнолітнього сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Узв`язку з наявною заборгованістю та з метою забезпечення виконання рішення суду 13 березня 2023 року державним виконавцем Самбірського ВДВС накладено арешт на майно боржника  ОСОБА_3  та дані про таке обтяження було внесено у відповідні реєстри.
Враховуючи, що спірне майно, яке належить ОСОБА_3 , є спільною сумісною власністю подружжя і, як визначено судом, належить їм порівну, суд дійшов висновку про наявність підстав для зняття арешту з 1/2 частки житлового будинку та 1/2 частки земельної ділянки, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .
Таким чином, суд дійшов висновку про доведеність обставин, на які посилається позивачка ОСОБА_4 , як на підставу своїх вимог до відповідача ОСОБА_3 та задовольнив позов у повному обсязі.
Колегія суддів погоджується із такими висновками суду першої інстанції.
За змістом частин першої та сьомої статті 41 Конституції України, частин першої та п`ятої статті 319 ЦК України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, і таке використання не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства.
Статтями 316, 317, 319, 321, 328 ЦК України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майно, які ним здійснюються на власний розсуд. Право власності є непорушним та ніхто не може бути позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
За загальним правом власник самостійно розпоряджається своїм майном. Розпорядження об`єктом спільної власності має свої особливості.
Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом (стаття 71 СК України).
Таким чином, суд має вирішити переданий на його розгляд спір про поділ спільної сумісної власності саме тоді, коли подружжя не домовилося про порядок такого поділу. Вирішення цього спору, зокрема щодо неподільної речі, не має зумовлювати у співвласників потребу після судового рішення домовлятися про порядок поділу цього ж майна, а саме про виплату одному із них компенсації іншим співвласником і про гарантії її отримання. Якщо одна зі сторін спору довірила його вирішення суду, відповідний конфлікт треба вичерпати внаслідок ухвалення судового рішення та подальшого його виконання.
Як поділ спільного сумісного майна в натурі, так і визначення розміру часток кожного з них, може здійснюватися на підставі: договору подружжя; рішення суду при наявності спору між подружжям (постанова Верховного Суду від 12 квітня 2023 року в справі № 648/3137/15-ц).
Судом встановлено, що сторони у справі є колишнім подружжям та перебували у зареєстрованому шлюбі з 25.01.2014.
Рішенням Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 17 грудня 2021 року, яке набрало законної сили 24 січня 2022 року, шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 було розірвано.
Рішення не оскаржувалося та набрало законної сили.
Від спільного проживання у сторін народився син ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
Також, судом встановлено факт спільного проживання відповідача з позивачем однією сім`єю протягом одного року до державної реєстрації шлюбу.
Згідно із інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, відповідачу ОСОБА_3 належать житловий будинок АДРЕСА_1 (загальною площею 93,9 кв.м., житловою площею 46,7 кв.м.) та земельна ділянка, розташована за адресою: АДРЕСА_1 (площею 0,0464 гектара, кадастровий номер 4610900000:06:081:0010), на підставі Договору купівлі-продажу житлового будинку від 31 січня 2024, зареєстрованого в реєстрі за №163, та Договору купівлі-продажу земельної ділянки від 31 січня 2024, зареєстрованого в реєстрі за №167 (а.с. 9-12).
Зазначені обставини визнаються сторонами, відтак в силу ст. 82 ЦПК України не підлягають доказуванню.
Звертаючись до суду із позовними вимогами позивачка ОСОБА_4 такі зводить до того, що під час спільного проживання з відповідачем ними набуте певне майно, оскільки вони не дійшли згоди щодо добровільного поділу спільного майна, просить визнати набуте у шлюбі майно спільною сумісною власністю подружжя та в порядку поділу такого визнати за нею право власності на 1/2 частку такого, а також скасувати арешт, накладений постановою державного виконавця на таке. 
Колегія суддів виходить з того, що відповідно до ч. 1 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності. За вимогами ч. 1 та ч. 2 ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом.
Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (ч.1 ст. 61 ЦК України).
Згідно із ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Відповідно до частини першої статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
За нормами ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.
Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (частина третя статті 368 ЦК України).
Отже, наведеними нормами права передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю.
Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя.
Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша та друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).
Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 27 лютого 2019 року у справі № 464/7011/16-ц та у постанові від 30 вересня 2020 року у справі № 552/1514/19.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17-ц (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок про те, що існує презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Водночас законодавство передбачає можливість спростування поширення правового режиму спільного сумісного майна одним із подружжя, що є процесуальним обов`язком особи, яка з ним не погоджується. Тягар доказування обставин для спростування презумпції покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Аналогічні висновки Верховний Суд зробив у постанові від 22 січня 2020 року у справі №711/2302/18 (провадження № 61-13953св19), у якій також зазначив, що законодавством передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. Це означає, що ані дружина, ані чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява, одного з подружжя про те, що річ була куплена на його особисті кошти не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною. Отже, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя.
Подібні висновки щодо презумпції належності майна, придбаного в період шлюбу, до спільної сумісної власності подружжя та щодо розподілу тягаря доказування на спростування цієї презумпції викладено в інших постановах, зокрема в постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, у постановах Верховного Суду від 28 серпня 2019 року у справі № 646/6271/16-ц (провадження № 61-34723св18), від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц (провадження № 61-2446св18), від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц (провадження № 61-8518св18), від 10 червня 2020 року у справі № 454/2786/17-ц (провадження № 61-975св20). 
Таким чином, законодавство та судова практика з вирішення зазначених питань є послідовною та усталеною.
Зважаючи на те, що шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 зареєстрований 25.01.2014, при цьому спірне майно відповідач набув 31.01.2014, підстави вважати, що таке не є об`єктом спільної сумісної власності, відсутні. 
Зокрема, доказів роздільного проживання сторін, встановлення рішенням суду режиму окремого проживання чи будь яких доказів договірних відносин між сторонами у цьому контексті, матеріали справи не містять.
Іншими словами, колегія суддів констатує, що спірні житловий будинок та земельна ділянка, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , як об`єкти цивільних прав в силу ст. 177 ЦК України, є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_7 , тому погоджується з відповідними висновками суду першої інстанції.
Заперечуючи позовні вимоги, відповідач стверджує, що все спірне майно придбане за кошти його матері ОСОБА_6 , оскільки ні він, ні його дружина до шлюбу та вже в період шлюбу не працювали та не отримували доходів, при цьому його мама понад 20 років працювала за межами України та свої заощадження зберігала на банківському рахунку, кошти не дарувала та особисто в руки йому не передавала, а зняті з банківського рахунку власні грошові кошти в сумі 55000 доларів США сама передала продавцю ОСОБА_8 в день реєстрації договорів купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_1 , та земельної ділянки, розташованої за тією ж адресою, тобто гроші у сумі 55000 доларів США віддала продавцю в іноземній валюті - в доларах США, а не в національній валюті України, як зазначено в договорах купівлі-продажу.
Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 2 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі №917/1307/18(пункт 41)). Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (див. пункт 43 постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18).
Суд зобов`язаний забезпечити (організувати) дійсно змагальний процес, тобто створити особам, які беруть участь у справі, всі умови для реалізації ними своїх процесуальних прав і виконання покладених на них процесуальних обов`язків. (див. постанову Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 404/6483/17 (провадження № 61-14432св19)).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2023 року у справі № 11-228сап21 зазначено, що ефективність справедливого розгляду досягається тоді, коли сторони процесу мають право представити перед судом ті аргументи, які вони вважають важливими для справи. При цьому такі аргументи мають бути «почуті», тобто ретельно розглянуті судом. Іншими словами, суд має обов`язок провести ретельний розгляд подань, аргументів та доказів, поданих сторонами.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України).
При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.
На підтвердження зазначених вище доводів стороною відповідача суду надано виписку по картці/рахунку, що належить ОСОБА_6 , згідно якої у період 30-31.01.2014 остання зняла у АТ КБ «ПРИВАТБАНК» грошові кошти на загальну суму 55000 доларів США (а.с. 74-75).
Колегія суддів розділяє висновок місцевого суду про те, що поданими доказами відповідач не простував презумпцію спільності майна подружжя.
Так, оцінюючи спірні правовідносини та доводи апеляційної скарги у цій частині, колегія суддів виходить з такого.
Відповідно до ч.1 ст. 717 Цивільного кодексу України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.
Дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі (ч. 1 ст. 718 Цивільного кодексу України).
Згідно із частиною 5 статті 719 ЦК України договір дарування валютних цінностей фізичних осіб між собою на суму, яка перевищує п`ятдесятикратний розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.
Саме укладений договір дарування грошей з дотриманням визначеної законом форми може підтверджувати отримання в дар грошових коштів на суму, яка перевищує п`ятдесятикратний розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян.
При цьому ст. 719 ЦК України в частині форми договору дарування не містить виключень для родичів будь якого ступеню споріднення.
Відповідачем ОСОБА_3 не надано нотаріально посвідченого договору про отримання в дар від своєї матері в особисту приватну власність 55000 доларів США для придбання відповідного майна, тому належні докази того, що ОСОБА_3 використав особисті кошти на придбання житлового будинку та земельної ділянки, у матеріалах справи відсутні.
При цьому, сам по собі факт передачі батьками чи одним із них грошових коштів своїй дитині, яка є у шлюбі, тобто є одним із подружжя, для придбання того чи іншого майна, не встановлює для такого право особистої приватної власності особи на відповідну частку чи об`єкт такого у цілому.
Таким чином, навіть за умови визнання колегією суддів факту передачі  ОСОБА_6  своєму сину  ОСОБА_3  готівкових коштів у відповідній сумі, суд не може надати таким статусу особистих, що могло б свідчити про купівлю відповідачемспірного майна за його особисті кошти та спростовувало презумпцію права спільної сумісної власності подружжя.
В свою чергу, згідно із ч. 3 ст. 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.
Аналізуючи договори купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки, які укладені відповідачем під час шлюбу, колегія суддів зауважує, що такі укладені з письмової згоди дружини покупця, викладеній у формі заяви (п. 4.4 та п. 4. 3 договорів) (а.с. 69-73).
Зазначене свідчить про те, що відповідні правочини вчинялися ОСОБА_3 зі згоди дружини та в інтересах сім`ї.
Враховуючи наведене, колегія суддів приходить переконання про те, що відповідачем ОСОБА_3 не спростовано презумпції спільної власності на спірні житловий будинок та земельну ділянку, тому вимога ОСОБА_4 про визнання права власності на 1/2 частку спірного майна ґрунтується на законі, а доводи апеляційної скарги про протилежне не свідчать.
Крім вимоги про поділ спільного майна подружжя, ОСОБА_4 просила про скасування арешту на майно, що як вимога є похідною, оскільки може бути задоволена у даному випадку тільки після доведення вимог про визнання права власності на таке чи частку у такому.
Відповідач ОСОБА_3 у доводах апеляційної скарги не зазначає про незаконність оскаржуваного рішення у цій частині, при цьому, просить скасувати оскаржуване рішення повністю.
Таким чином, встановивши, що у межах ВП №70314068 з виконання судового наказу, виданого 17 грудня 2021 року, щодо стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 грошових коштів (аліментів) на утримання їх неповнолітнього сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , державний виконавець, у зв`язку з наявною заборгованістю та з метою забезпечення виконання рішення суду, наклав арешт на майно боржника  ОСОБА_3  та дані про таке обтяження було внесено у відповідні реєстри, суд першої інстанції підставно скасував арешт на 1/2 частку житлового будинку та на 1/2 частку земельної ділянки, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , задовольнивши позовні вимоги у повному обсязі  (а.с. 11, 132).
Будь яких доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції матеріали справи не містять, не додано таких і до апеляційної скарги та не встановлено судом апеляційної інстанції у ході розгляду справи.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд, апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (ст. 375 ЦПК України,).
З урахуванням викладеного, рішення суду першої інстанції необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
Керуючись ст.ст. 259, 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд, - 
ухвалив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 – залишити без задоволення.
Рішення Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 06 лютого 2025 року – залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 04 червня 2025 року. 

Головуючий                                                 А.В. Ніткевич

Судді:         С.М. Бойко

С.М. Копняк