постанова
ІМЕНЕМ УКРАЇНи
22 квітня 2025 року
м. Київ
справа № 292/53/24
провадження  № 51-5181км24
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                       ОСОБА_1 ,
суддів                                                    ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
за участю:
секретаря судового засідання    ОСОБА_4             
прокурора                                          ОСОБА_5 ,                                     
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника                          ОСОБА_6 на вирок Житомирського апеляційного суду від 15 жовтня                      2024 року в кримінальному провадженні № 12023060460000301за обвинуваченням
ОСОБА_7 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 ,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286-1 Кримінального кодексу України (далі - КК). 
 
Зміст оскарженого судового рішення і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Червоноармійського районного суду Житомирської області                           від 05 березня 2024 року ОСОБА_7 засуджено за ч. 1 ст. 286-1 КК із застосуванням ст. 69 КК до покарання у виді штрафу в розмірі 2 500 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 42 500 грн, з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки .
Вирішено питання про стягнення процесуальних витрат і долю речових доказів.
Місцевий суд установив, що ОСОБА_7 10 вересня 2023 року близько 03:10 в порушення пп. «а» пункту 2.9 Правил дорожнього руху (далі - ПДР) керуючи автомобілем «ВАЗ-2115» р.н. НОМЕР_1 у стані алкогольного сп`яніння, чим позбавив себе можливості об`єктивно оцінювати дорожню обстановку та координувати свої дії, під час руху по під`їзній дорозі із с. Павлівка в напрямку             с. Олізарка Житомирського району Житомирської області при проїзді ділянки із  Т-подібним нерегульованим перехрестям сполученням між селами Грузливець та Стрибіж Житомирського району, в порушення пункту 12.1 ПДР проявив неуважність до дорожньої обстановки та її змін, під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху не врахував дорожню обстановку та стан транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух і безпечно керувати ним, унаслідок чого виїхав за межі проїзної частини дороги та зіткнувся з деревом, де автомобіль зупинився та загорівся.
Унаслідок дорожньо-транспортної пригоди пасажир автомобіля ОСОБА_7 отримав тупу поєднану травму у вигляді уламкового внутрішньо суглобового перелому променевої кістки, множинні садна тулуба та верхніх кінцівок, які відноситься до тілесного ушкодження середнього ступеню тяжкості, як такі, що не є небезпечними для життя, але призвели до тривалого розладу здоров`я.
При перегляді вироку за апеляційною скаргою прокурора Житомирський апеляційний суд 15 жовтня 2024 року скасував його в частині покарання та ухвалив новий вирок, яким призначив ОСОБА_7 із застосуванням ст. 69 КК таке у виді штрафу в розмірі 10 000 прожиткових мінімумів доходів громадян, що становить 170 000  грн з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки. У решті вирок місцевого суду залишив без змін. 

Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_6 просить змінити вирок апеляційного суду через невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого і призначити ОСОБА_8 покарання із застосуванням ст. 69 КК у виді штрафу в розмірі 2500 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 42 500 грн, з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки. 
На переконання захисника, апеляційний суд хоч і застосував до ОСОБА_7           положення ст. 69 КК, проте призначив йому найсуворіше покарання, передбачене за злочин невеликої тяжкості та не врахував у повній мірі особу засудженого, який унаслідок ДТП отримав стійкі, виразно важкі функціональні порушення в організмі, що призвело до інвалідності 2 групи, а також не врахував конкретних обставин кримінального провадження, зокрема видужання потерпілого, наслідків скоєного та посткримінальну поведінку засудженого спрямовану на залагодження своєї провини у вчиненому. Окрім того, через отриману інвалідність і встановлення апарату Єлізарова ОСОБА_7 не має можливості працювати і перебуває у скрутному матеріальному становищі.
З урахуванням цих обставин захисник вважає, що вирок апеляційного суду не відповідає вимогам статей 370, 374, 420 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК).
Позиція учасників у суді касаційної інстанції
У судовому засіданні прокурор виступила проти задоволення скарги і просила залишити оскаржуваний вирок без зміни.
Захисник у касаційній скарзі просив проводити розгляд справи без участі сторони захисту. 
Мотиви Суду
Колегія суддів (далі - Суд), заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи, наведені у касаційній скарзі, дійшла висновку про таке.
Відповідно до ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
За правилами ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, за яке його засуджено, та правильність кваліфікації його дій за ч. 1 ст. 286-1 КК у касаційній скарзі не оспорюються.
У касаційній скарзі захисник, не погоджуючись із рішенням апеляційного суду, вказує на невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок суворості.
Ці доводи колегія суддів вважає частково обґрунтованими.
Так, положеннями ч. 2 ст. 50 КК визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так й іншими особами.
Відповідно до вимог ст. 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винуватого та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують покарання.
Питання призначення покарання визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер злочину, обставини справи, особу винуватого, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання тощо.
Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням усіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення, належним чином його обґрунтувавши.
Частиною 1 ст. 69 КК передбачено, що за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення. У цьому випадку суд не має права призначити покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої для такого виду покарання в Загальній частині цього Кодексу.
Призначаючи ОСОБА_7 покарання із застосуванням ст. 69 КК у виді штрафу в розмірі 42 500 грн місцевий суд зважив на ступінь тяжкості вчиненого злочину, який згідно з положеннями ст. 12 КК відноситься до числа нетяжких та позицію потерпілого ОСОБА_9 , котрий не мав претензій до засудженого, оскільки матеріальна та моральна шкода останнім йому відшкодована, і просив суд не карати ОСОБА_7 суворо за вчинене, не позбавляти його волі і призначити покарання у виді штрафу.
Також цей суд узяв до уваги досудову доповідь органу пробації, згідно якої   ОСОБА_7 має середній рівень ризику вчинення повторного кримінального правопорушення та середній ризик небезпеки для суспільства, у тому числі для окремих осіб, і його виправлення можливе без позбавлення волі або обмеження волі та не становить високої небезпеки для суспільства (у тому числі і для окремих осіб).
Крім того, судом було враховано характеризуючі дані щодо засудженого, який повністю визнав свою вину у вчиненому і раніше до адміністративної чи кримінальної відповідальності не притягувався, що вказує на те, що він не є особою небезпечною для суспільства, його позитивну характеристику за місцем проживання, молодий вік і наявність обставин, які пом`якшують покарання, а саме щире каяття і активне сприяння в розкритті злочину, та добровільне відшкодування шкоди потерпілому, добросовісне виконання покладених процесуальних обов`язків як на досудовому слідстві, так і під час судового розгляду, а також відсутність обставин, які обтяжують покарання, з урахуванням чого дійшов переконливого висновку про наявність підстав для застосування до нього положень ст. 69 КК і призначив більш м`яке покарання ніж те, яке передбачене санкцією ч. 1 ст. 286-1 КК.
Не погоджуючись із вироком прокурор подав апеляційну скаргу в який зазначав  про неправильне застосуванням судом першої інстанції положень ст. 69 КК, що, на його думку, призвело до призначення ОСОБА_7 надто м`якого покарання, яке не відповідає ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі засудженого і просив скасувати вирок у цій частині та ухвалити свій вирок, яким призначити останньому за вчинений злочин покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік 6 місяців з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 4 роки.
Переглянувши вирок апеляційний суд дійшов висновку, що скарга прокурора підлягає до часткового задоволення, а вирок місцевого суду скасуванню з ухваленням нового вироку в частині призначеного покарання.
При цьому апеляційний суд не погодився з доводами прокурора в скарзі про відсутність у справі підстав для застосування положень ст. 69 КК. Разом із тим, зважаючи на характер та обставини вчинення злочину, грубе порушення              ОСОБА_7 правил дорожнього руху в стані алкогольного сп`яніння та суспільну небезпечність цих дій і їх наслідки - отримання потерпілим середнього ступеню тяжкості тілесних ушкоджень, дійшов висновку про необґрунтовано малий розмір штрафу визначеного судом засудженому, який , на думку апеляційного суду, є явно несправедливим через м`якість і фактично рівнозначний розміру штрафу передбаченого за адміністративне правопорушення за керування транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння без настання наслідків, та необхідність призначення останньому штрафу в максимальному розмірі, передбаченому кримінальним законом за злочини невеликої тяжкості в розмірі 10 000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
Однак такий висновок апеляційного суду, на думку колегії суддів, не є достатньо обґрунтованим. 
Відповідно до вимог ч. 2 ст. 53 КК при призначенні покарання у виді штрафу суд визначає його розмір з урахуванням майнового стану винного.
Унаслідок дорожньо-транспортної пригоди  ОСОБА_7 отримав тілесні ушкодження які призвели до інвалідності другої групи та необхідності його подальшого лікування. Через свій стан здоров`я останній не має повноцінної можливості працювати і перебуває у скрутному матеріальному становищі. 
За таких обставин визначений судом апеляційної інстанції розмір штрафу в сумі 170 000 грн є для засудженого явно обтяжливим та непомірним, а відтак призначене покарання є явно суворим та несправедливим.  
З урахуванням наведеного колегія суддів вважає необхідним касаційну скаргу захисника задовольнити частково, вирок апеляційного суду змінити та шляхом зменшення розміру штрафу до трьох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 51 000 грн, пом`якшити ОСОБА_7 призначене покарання.
Таке покарання, на думку колегії суддів, не буде обтяжливим для засудженого та є необхідним, достатнім і справедливим для його виправлення і попередження вчинення нових злочинів.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 438, 441, 442 КПК, Верховний Суд
ухвалив:
Касаційну скаргу захисника  ОСОБА_6 задовольнити частково.
Вирок Житомирського апеляційного суду від 15 жовтня 2024 року щодо ОСОБА_7 змінити.
Пом`якшити ОСОБА_7 покарання призначене за ч. 1 ст. 286-1 ККіз застосуваннями ст. 69 цього Кодексу до штрафу в розмірі трьох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 51 000 грн, з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк три роки.
У решті судове рішення залишити без зміни.
Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:

___________________                       ___________________                      ____________________
ОСОБА_1                           ОСОБА_2                         ОСОБА_3