ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 травня 2025 р. 	Справа № 480/7578/23	

Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Чалого І.С.,
Суддів: Катунова В.В. ,  Ральченка І.М. ,
розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та Сумської митниці на рішення Сумського окружного адміністративного суду (головуючий суддя І інстанції: Н.В. Савицька) від 20.06.2024 року по справі № 480/7578/23
за позовом                  ОСОБА_1  
до                 Сумської митниці                         
про стягнення середнього заробітоку за час затримки розрахунку при звільненні,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Сумського окружного адміністративного суду з позовом до Сумської митниці, в якому просить суд стягнути з Сумської митниці, на користь ОСОБА_1 , середній заробіток за весь період затримки розрахунку при звільненні у сумі 328623,80 грн (триста двадцять вісім тисяч шістсот двадцять три гривні 80 коп).
Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 20.06.2024 позов ОСОБА_1 до Сумської митниці про стягнення середнього заробітоку за час затримки розрахунку при звільненні – задоволено частково.
Стягнуто з Сумської митниці на користь ОСОБА_1 середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні у сумі 44242,16 грн.
У задоволенні інших вимог - відмовлено.
Позивач, не погодившись з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просить рішення скасувати та прийняти нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити. 
На обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначив, що суд неповно з`ясував обставини справи, що мають значення для справи, не врахував та не застосував висновки Верховного Суду у справах № 440/8467/23, № 400/8493/23 та № 560/6962/23, які мають суттєве значення для вирішення спору. Вважає, що принцип співмірності не застосовується до розміру середнього заробітку період нарахування якого починається з 19.07.2022. Вказує, що суд мав нарахувати суму середнього заробітку за період з 14.12.2021 по 18.07.022 = (591,05 грн.*216 )*26,45%=33767,87 грн; а за період з 19.07.2022 по 18.01.2023 = 591,05 грн. *183=108162,15 грн, а тому загальна сума становить 141930,02 грн.
Відповідач, не погодившись з рішенням суду першої інстанції, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просить рішення скасувати та прийняти нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити. 
Вказує, що позивач працював у Сумській митниці ДФС, яка й приймала наказ про звільнення. Для правильного застосування ст. 117 КЗпП України необхідним є встановлення вини безпосередньо Сумської митниці щодо затримки розрахунку при звільненні, а так як позивач не перебував у трудових відносинах з відповідачем, то і відповідальності за несвоєчасний розрахунок нести не повинен.
На підставі п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України справа розглянута в порядку письмового провадження, у зв`язку з чим фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції та доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, дійшла наступних висновків.
Як встановлено судовим розглядом, наказом голови комісії з реорганізації Сумської митниці ДФС від 13.12.2023 № 12-о згідно з поданою заявою від 10.12.2021 позивач звільнений з Сумської митниці ДФС в порядку переведення до Сумської митниці відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 41 Закону України “Про державну службу”, п. 5 ст. 36 КЗпП України.
Станом на день прийняття наказу про звільнення відповідач не провів з позивачем розрахунків щодо виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, передбаченої пунктом 12 частини першої статті 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", про які просив у вказаній заяві про звільнення в порядку переведення.
29.04.2022 позивач звернувся до Сумського окружного адміністративного суду із позовною заявою до Сумської митниці про визнання бездіяльності протиправною, стягнення грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки за період з 2018 по 2021 роки та середнього заробітку за весь період затримки розрахунку по день ухвалення судового рішення у розмірі 591,05 гривень за кожен день затримки. Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 12.12.2022 у справі № 480/3103/22 було відмовлено в задоволенні позову.
Постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 27.04.2023 рішення Сумського окружного адміністративного суду від 12.12.2022 скасовано в частині відмови в задоволенні позовних вимог про визнання протиправною бездіяльності Сумської митниці щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористану додаткову відпустку як учаснику бойових дій за період з 2018 року по 2021 рік та зобов`язання Сумської митниці нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористану додаткову відпустку як учаснику бойових дій за період з 2018 року по 2021 рік. Прийнято в цій частині постанову, якою позов задоволено. Визнано протиправною бездіяльність Сумської митниці щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористану додаткову відпустку як учаснику бойових дій за період з 2018 року по 2021 рік. Зобов`язано Сумську митницю нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористану додаткову відпустку як учаснику бойових дій за період з 2018 року по 2021 рік. В іншій частині рішення Сумського окружного адміністративного суду від 12.12.2022 залишено без змін.
21.06.2023 Сумською митницею було нараховано та виплачено на картковий рахунок позивача 26644,54 грн після відрахування усіх обов`язкових платежів з суми 33098,80 грн як компенсацію за невикористану додаткову відпустку як учаснику бойових дій за період з 2018 року по 2021 рік (а.с. 4).
Проте виплата середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні відповідачем здійснена не була, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду із даним позовом.
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з обґрунтованості позовних вимог щодо стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 44242,16 грн. Суд першої інстанції при вирішенні даного спору виходив з необхідності врахування принципу пропорційності суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені відносно несвоєчасно виплачених позивачу при звільненні сум грошового забезпечення.
Колегія суддів частково не погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на таке.
Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 22.02.2012 № 4-рп/2012 за статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Так, відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Статтею 117 КЗпП України визначено відповідальність за затримку розрахунку при звільненні.
Згідно з ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Частиною 2 ст. 117 КЗпП України встановлено, що при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Водночас Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022 № 2352-ІХ положення статті 117 КЗпП України викладено в такій редакції: у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.
Нова редакція ст. 117 КЗпП України набрала чинності з 19.07.2022.
Так, за усталеною практикою застосування положень ст. 117 КЗпП України в редакції, яка діяла до 19.07.2022, при вирішенні спорів щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого ст. 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Такий підхід в частині необхідності застосування принципів розумності, справедливості та пропорційності при визначенні суми розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку, запроваджено Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 26.06.2019 та від 26.02.2020 у справах № 761/9584/15-ц та № 821/1083/17, та застосовано Верховним Судом у постанові від 20.05.2020 у справі № 816/1640/17, висновки яких враховано судом першої інстанції при вирішенні даного спору, та сформований з урахуванням того, що редакція ст. 117 КЗпП України не обмежувала періоду, за який може стягуватися середній заробіток у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні.
У той же час, відповідно до ст. 117 КЗпП України, у чинній редакції, час затримки розрахунку при звільненні, який підлягає оплаті середнім заробітком, обмежений шістьма місяцями.
При цьому, за висновками Верховного Суду, викладеними зокрема у постановах від 29.02.2024 у справі № 460/42448/22, від 22.02.2024 у справі № 560/831/23, від 15.02.2024 у справі № 420/11416/23, від 29.01.2024 у справі № 560/9586/22, у разі коли спірний період стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні одночасно охоплюється дією редакцій ст. 117 КЗпП України, як до змін, внесених Законом № 2352-ІХ та і після їх внесення, то за такого правового врегулювання спірний період варто умовно поділяти на 2 частини: до набрання змінами чинності 19.07.2022 і після цього.
Із матеріалів справи встановлено, що при звільненні позивача 13.12.2021 відповідачем не було виплачено грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки, передбаченої пунктом 12 ч. 1 ст. 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту".
Спірна сума у розмірі 26644,54 грн. (після відрахування усіх обов`язкових платежів з суми 33098,80 грн.) фактично виплачена 21.06.2023.
Таким чином, враховуючи дату звільнення позивача та дату проведення остаточного розрахунку, положення ст. 117 КЗпП України, затримка розрахунку при звільненні становить період з 14.12.2021 по 20.06.2023.
Отже, у даній справі період з 14.12.2021 до 19.07.2022 (до набрання чинності Законом № 2352-ІХ) регулюється редакцією ст. 117 КЗпП України, яка не передбачала обмеження строком виплати у шість місяців, та можливості у разі наявності переконання про істотний дисбаланс між сумою коштів, яку прострочив роботодавець і сумою середнього заробітку за час затримки цієї виплати із застосуванням принципу співмірності зменшувати таку виплату.
Так, кількість днів затримки за вказаний період складає 218 днів.
Відповідно до матеріалів справи за останні два повні місяці роботи позивачу нараховано заробітну плату в жовтні 2021 у сумі 12478,03 грн., у листопаді 2021 - 12345,96 грн., всього 24823,99 грн.
Таким чином, середньоденний розмір заробітної плати позивача складає 591,05 грн. ((12478,03 грн.+ 12478,03 грн.)/42).
Таким чином, сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 14.12.2021 до 19.07.2022 становить 591,05 грн. (середньоденна заробітна плата позивача) * 218 (кількість днів затримки розрахунку) = 128848,90 грн.
Разом з тим, загальна сума заборгованості виплачена із затримкою складала 33098,80 грн., а сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за частину періоду з 14.12.2021 до 19.07.2022 складає 128848,90 грн., що очевидно є неспівмірним та порушує баланс справедливості.
Колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції, що в даному випадку наявні підстави для зменшення розміру відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 Кодексу законів про працю України.
З урахуванням правової позиції Верховного Суду України при вирішенні питання про визначення розміру суми середнього заробітку, яка підлягає стягненню на користь позивача за затримку розрахунку, слід взяти до уваги такі фактори, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини, за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати.
Застосовуючи означені підходи до обставин цієї справи, колегія суддів враховує наступне.
У цій справі загальний розмір належної позивачу заробітної плати складав 92033,52 грн +33098,80 = 125132,32 грн., з яких невиплачена компенсація за невикористані дні додаткової відпустки становить 33098,80 грн, що складає 35,96 % від загальної суми, належної позивачу.
Таким чином, сума, яка підлягає відшкодуванню з урахуванням істотності частки 35,96 % становить 46334,06 грн., що на думку колегії суддів також не є співмірним із загальним розміром компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, що дає підстави для зменшення розміру відшкодування.
Так, Великою Палатою Верховного суду в постанові від 26.06.2019 року у справі № 761/9584/15-ц зазначено, з огляду на компенсаційний характер заходів відповідальності та виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд, за певних умов, може зменшити розмір відшкодування, визначеного статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, і те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника і роботодавця у спірних правовідносинах, а також співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
З урахуванням вищенаведеної правової позиції Верховного Суду України при вирішенні питання про визначення розміру суми середнього заробітку, яка підлягає стягненню на користь позивача за затримку розрахунку, слід взяти до уваги такі фактори, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини, за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати.
Отже, з огляду на очевидну неспівмірність суми середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, діями позивача та відповідача, колегія суддів вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат за період з 14.12.2021 до 19.07.2022 у сумі 11583,5 грн.
Період з 19.07.2022 по 20.06.2023 регулюється чинною редакцією ст. 117 КЗпП України, яка передбачає обмеження виплати такому працівникові шістьма місяцями.
При цьому, звертаючись до суду із даним позовом позивач просив стягнути середній заробіток за вказаний період, однак, починаючи з 19.07.2022 та до 20.06.2023.
Задовольняючи частково позовні вимоги та стягуючи на користь позивача середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні, суд першої інстанції обмежив період стягнення до 18.01.2023 (з урахуванням нової редакції ст. 117 КЗпП), з чим погоджується колегія суддів. 
Таким чином, суд першої інстанції, керуючись положеннями ст. 117 Кодексу законів про працю України, та застосувавши у тому числі висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц, щодо можливості зменшення судом розміру відшкодування, визначеного відповідно до ст. 117 Кодексу законів про працю України, дійшов висновку про необхідність стягнення з відповідача на користь позивача середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 14.12.2021 по 18.01.2023, фактично застосувавши принцип розумності, справедливості та пропорційності.
З цього приводу, колегія суддів зазначає про необхідність врахування актуальної позиції Верховного Суду зі спірного питання.
Так, у від 06.12.2024 у справі № 440/6856/22 Верховний Суд, проаналізувавши попередні висновки судів касаційної інстанції, дійшов наступних висновків.
Підхід щодо критеріїв/способів зменшення суми середнього заробітку, який підлягає стягненню у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, наведений, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц, був обґрунтований з урахуванням, зокрема, того, що оплаті середнім заробітком підлягав весь час затримки по день фактичного розрахунку, оскільки ст. 117 Кодексу законів про працю України в редакції Закону від 20.12.2005 № 3248-IV не обмежувала період, за який може стягуватися середній заробіток у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні.
Така позиція була обумовлена також тим, що якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків.
Крім того, враховано, що непоодинокими є випадки, коли працівник за наявності спору з роботодавцем щодо розміру належних при звільненні незначних сум тривалий час не звертається до суду, а у позовній заяві зазначає мінімальну суму простроченої роботодавцем заборгованості. Проте метою таких дій працівника є не стягнення заборгованості з роботодавця, а стягнення з нього у повному обсязі відшкодування в розмірі середнього заробітку, тобто без будь-якого зменшення розміру останнього. Указане є наслідком застосування підходу щодо неможливості суду зменшити розмір відшкодування, визначений, виходячи із середнього заробітку.
Отже, саме з урахуванням того, що ст. 117 Кодексу законів про працю України в редакції Закону від 20.12.2005 № 3248-IV не обмежувала періоду, за який може стягуватися середній заробіток у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, задля уникнення недобросовісності як роботодавця, так і працівника у таких правовідносинах підлягали застосуванню критерії зменшення розміру середнього заробітку за час
У той же час, із прийняттям Закону № 2352-IX законодавець обмежив строк, за який роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові середній заробіток шістьма місяцями, чим фактично на нормативному рівні усунув обставини, які призводили до порушення критеріїв співмірності, недобросовісності, та одночасно шляхом внесення змін до ст. 233 Кодексу законів про працю України, якою строк звернення до суду у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, обмежено трьома місяцями, усунуто і такий чинник, який зумовлював можливість недобросовісної поведінки працівника, як необмеженість строку звернення до суду з позовом про стягнення невиплаченого заробітку.
Таким чином, у спорах щодо стягнення середнього заробітку за  час затримки розрахунку при звільненні належить враховувати норми ст. 117 Кодексу законів про працю України у редакції, яка діяла до 19.07.2022 із урахуванням висновків Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц, які безпосередньо стосуються норм ст. 117 Кодексу законів про працю України у редакції, яка діяла до 19.07.2022, а на їх виконання підлягає встановленню: розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні; загальний розмір належних позивачеві при звільненні виплат; частка коштів, яка була виплачена позивачу при звільненні у порівнянні з загальним розміром належних позивачеві при звільненні виплат; частка коштів, яка не була виплачена позивачу при звільненні у порівнянні з загальним розміром належних позивачеві при звільненні виплат.
Стосовно періоду з 19.07.2022 слід також враховувати положення чинної редакції ст. 117 Кодексу законів про працю України, яким законодавець обмежив виплату шістьма місяцями, проте без застосування принципу співмірності цієї суми щодо коштів, які роботодавець невчасно сплатив працівникові.
Отже, беручи до уваги наведене вище, враховуючи обсяг позовних вимог, колегія суддів доходить висновку про обґрунтованість вимог позивача щодо стягнення з відповідача суми середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні за період з 19.07.2022, розрахунок якої проведено шляхом множення кількості днів затримки в межах шести місяців на розмір середньоденної заробітної плати без зменшення отриманого результату.
Так, кількість днів затримки розрахунку при звільненні за шість місяців складає 184 календарні дні.
Відтак, сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за цей період становить 591,05 грн. х 184 = 108753,20 грн.
При цьому, підстав для зменшення розміру суми середнього заробітку, враховуючи актуальну позицію Верховного Суду, із застосуванням принципів співмірності та пропорційності, колегія суддів не вбачає.
Отже, загальна сума розміру середнього заробітку за період з 14.12.2021 по 18.01.2023 становить 108753,20 грн.+11583,5 грн.= 120336,70 грн.
З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованих висновків про зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, втім враховуючи застосований при цьому судом першої інстанції підхід для його розрахунку, колегія суддів вважає за необхідне змінити судове рішення, виклавши другий абзац резолютивної частини рішення в наступній редакції: "Стягнути з Сумської митниці (вул. Юрія Вєтрова, 24, м. Суми, 40020, код ЄДРПОУ 44017631) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні у сумі 120336,70 грн."
Щодо посилання відповідача в апеляційній скарзі на те, що вина відповідача - Сумської митниці не встановлена, а тому й відсутні підстави для застосування норм ст. 117 КЗпП України, колегія суддів зазначає таке.
Постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 27.04.2023 року у справі № 480/3103/22 визнано протиправною бездіяльність Сумської митниці щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористану додаткову відпустку як учаснику бойових дій за період з 2018 по 2021 рік.
В силу частини 4 статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України (далі- КАС України) обставини, встановлені рішенням суду у адміністративній справі № 480/3103/22, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді даної справи, у якій беруть участь ті самі особи. 
Отже, враховуючи, що рішенням, яке набрало законної сили встановлено, що неправомірні дії щодо ненарахування та невиплати в повній мірі грошового забезпечення позивача були вчинені саме Сумською митницею, доводи відповідача щодо відсутності його вини є необґрунтованими.
Враховуючи вищевикладене, апеляційна скарга відповідача задоволенню не підлягає, в той час як апеляційна скарга позивача підлягає частковому задоволенню.
Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
При цьому зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміни його мотивувальної та (або) резолютивної частини. 
Керуючись ст. ст. 311, 315, 316, 317, 321, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Сумської митниці - залишити без задоволення.
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.
Рішення  Сумського окружного адміністративного суду від 20.06.2024 по справі № 480/7578/23 - змінити виклавши другий абзац резолютивної частини рішення в наступній редакції: "Стягнути з Сумської митниці (вул. Юрія Вєтрова, 24, м. Суми, 40020, код ЄДРПОУ 44017631) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні у сумі 120336,70 грн."
В іншій частині рішення Сумського окружного адміністративного суду від 20.06.2024 по справі № 480/7578/23 залишити без змін . 
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя 	(підпис)	І.С. Чалий 	
Судді	(підпис)  (підпис) 	В.В. Катунов    І.М. Ральченко