ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 квітня 2025 р. 	Справа № 524/331/25	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді: Катунова В.В.
суддів: Чалого І.С. ,  Подобайло З.Г. 
за участю секретаря судового засідання  Кривенка Т.С.
розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Крюківського районного суду м. Кременчука від 14.02.2025 (суддя Мурашова Н.В.,   по справі № 524/331/25
          за позовом            ОСОБА_1  
          до           Департаменту патрульної поліції      треті особи            поліцейський 2-го взводу 2-ї роти БПП в  м. Кременчук УПП в Полтавській області Тесленко Микола Сергійович 
          про скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Департаменту патрульної поліції Національної поліції України, за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог, поліцейського взводу №2 роти №2 Батальйону патрульної поліції в м. Кременчуці Управління патрульної поліції в Полтавській області Департаменту патрульної поліції України капрала поліції Тесленка Миколи Сергійовича, в якому просив скасувати постанову у справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕНА №3720847 від 24.12.2024 року, винесену поліцейським 2-го взводу 2-ї роти БПП у м. Кременчук УПП в Полтавській області ДПП капралом поліції Тесленком М.С., про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч.2 ст.122 КУпАП із накладенням стягнення у виді штрафу в розмірі 510 грн., а провадження у справі – закрити.
Рішенням Крюківського районного суду м. Кременчука від 14.02.2025 позов залишено без задоволення.
Позивач, не погодившись із судовим рішенням, подав апеляційну скаргу, в якій просив його скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити, мотивуючи порушенням судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідністю висновків суду обставинам справи.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції помилково інтерпретував дії водія як "проїзд між пішоходами без зупинки", хоча на відео чітко видно, що відстань між пішоходами та транспортним засобом була достатньою для безпечного маневру, а пішоходи продовжували свій рух без змін. Це свідчить про відсутність порушення п. 16.2 ПДР України, оскільки ОСОБА_1 не примусив пішоходів, які мали перевагу, змінювати напрямок чи швидкість свого руху (п. 1.10 ПДР). Викладене, на думку позивача,  свідчить про недоведеність відповідачем відповідно до приписів ч. 2 ст. 77 КАС України наявності в діях позивача складу адміністративного правопорушення, відповідальність за яке передбачена ч. 2 ст. 122 КУпАП.
Також, апелянт зазначав, що постанова не відповідає вимогам ст. 283 КУпАП, оскільки не містить повного опису обставин правопорушення: відсутні дані про місце перехрестя (конкретні вулиці), напрямок руху пішоходів, їхні пояснення як потерпілих. Між тим, у відповідності до ст. 269 КУпАП такі особи є потерпілими по справі. Сам характер порушення Правил дорожнього руху, про яке йде мова, говорить про неможливість його вчинення без потерпілих. У відповідності до ст. 251 КУпАП, пояснення цих осіб є доказами по справі. Відсутність у справі не тільки пояснень, але й даних потерпілих та свідків грубо протирічить ст. 251 КУпАП та призводить до відсутності у справі передбачених законом доказів.
Відповідач  надав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
Сторони про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.
В судовому засіданні представник позивача підтримав доводи та вимоги апеляційної скарги.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши докази по справі, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.
Як установлено судовим розглядом, згідно з постановою у справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕНА №3720847 від 24.12.2024 року, винесеною поліцейським 2-го взводу 2-ї роти БПП у м. Кременчук УПП в Полтавській області ДПП капралом поліції Тесленком М.С., 24.12.2024 року о 12:43 год. у м. Кременчук по просп. Свободи 18, ОСОБА_1 , керуючи транспортним засобом ЗАЗ110308-45, д.н.з. НОМЕР_1 , повертаючи праворуч, не надав переваги у русі пішоходам б/к 476207, 470909, відеореєстратор 16534, чим порушив п.16.2 ПДР – порушення водіями транспортних засобів правил повороту на регульованому і нерегульованому перехресті, чим скоїв адміністративне правопорушення, передбачене ч.2 ст.122 КУпАП, за що на нього накладено стягнення у виді штрафу в розмірі 30 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 510 грн.
Позивач, не погоджуючись з постановою відповідача, звернувся до суду із даним позовом.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що оскаржувана постанова винесена на підставі та в межах повноважень, наданих поліцейському, у спосіб, що передбачені Конституцію України та чинним законодавством України за наявністю в діях позивача складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст.122 КУпАП. При цьому зміст постанов відповідає вимогам ст.ст. 283, 284 КпАП України.
Колегія суддів за результатами перегляду рішення суду першої інстанції зазначає наступне.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Порядок дорожнього руху на території України відповідно до Закону України "Про дорожній рух" встановлюють Правила дорожнього руху, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001року №1306 (зі змінами та доповненнями). Особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.
Відповідно до ч. 5 ст.14Закону України" Про дорожній рух" учасники дорожнього руху зобов`язані знати і неухильно дотримувати вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху, створювати безпечні умови для дорожнього руху, не завдавати своїми діями або бездіяльністю шкоди підприємствам, установам, організаціям і громадянам, виконувати розпорядження органів державного нагляду та контролю щодо дотримання законодавства про дорожній рух.
За приписами п. 1.9. Правил дорожнього руху, особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.
Статтею 9 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі - КУпАП) визначено, що адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.
Пунктом 1.3 Правил дорожнього руху передбачено, що учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил.
За правилами пункту 16.2 ПДР на регульованих і нерегульованих перехрестях водій, повертаючи праворуч або ліворуч, повинен дати дорогу пішоходам, які переходять проїзну частину, на яку він повертає, а також велосипедистам, які рухаються прямо в попутному напрямку.
Згідно з частиною другою статті 122 КУпАП, адміністративна відповідальність за вказаною частиною статті, зокрема, настає за порушення правил проїзду перехресть.
Вказане порушення тягне за собою накладення штрафу в розмірі тридцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
Відповідно до пункту 1.10 ПДР, пішохід – особа, яка бере участь у дорожньому русі поза транспортними засобами і не виконує на дорозі будь-яку роботу. До пішоходів прирівнюються також особи, які рухаються в інвалідних колясках без двигуна, ведуть велосипед, мопед, мотоцикл, везуть санки, візок, дитячу чи інвалідну коляску.
Відповідно до пункту 1.10 ПДР, дати дорогу – вимога до учасника дорожнього руху не продовжувати або не відновлювати рух, не здійснювати будь-яких маневрів (за винятком вимоги звільнити займану смугу руху), якщо це може примусити інших учасників дорожнього руху, які мають перевагу, змінити напрямок руху або швидкість.
Відповідно до пункту 4.7 ПДР, пішоходи повинні переходити проїзну частину по пішохідних переходах, у тому числі підземних і надземних, а у разі їх відсутності – на перехрестях по лініях тротуарів або узбіч.
Відповідно до пункту 4.14 ПДР, пішоходам забороняється, зокрема, виходити на проїзну частину, не впевнившись у відсутності небезпеки для себе та інших учасників руху; раптово виходити, вибігати на проїзну частину, в тому числі на пішохідний перехід.
Пунктом 4.16 ПДР надано право пішоходу на перевагу під час переходу проїзної частини позначеними нерегульованими пішохідними переходами, а також регульованими переходами за наявності на те відповідного сигналу регулювальника чи світлофора.
На поданому суду відповідачем відео з відеореєстратора та камер поліції вбачається, що 24.12.2024 року близько 12:43 год. у м. Кременчуці по просп. Свободи, 18, рухається транспортний засіб ЗАЗ110308-45, д.н.з. НОМЕР_1 , який повертаючи праворуч проїхав по регульованому пішохідному переходу між пішоходами, не змінюючи свою швидкість, не зупинившись, чим не надав перевагу у русі пішоходам, які проходили через проїзну частину дороги на дозвільний сигнал світлофора. За ним рухався транспортний засіб, д.н.з. НОМЕР_2 , який повертаючи праворуч перед пішохідним переходом зупинився, надавши перевагу у русі пішоходам, які в цей час проходили перехрестя по проїзній частині на регульованому пішохідному переході. За ними рухався службовий автомобіль поліції з ввімкненим відеореєстратором, який зафіксував подію правопорушення. 
В подальшому, працівники поліції на службовому автомобілі наздогнали та о 12:44 год. зупинили траснпортний засіб ЗАЗ110308-45, д.н.з. НОМЕР_1 , представились, повідомили про відеофіксацію та причину зупинки, установили особу водія як ОСОБА_1 , роз`яснили права, визначені ст.268 КУпАП, ст.63 Конституції України. При цьому ОСОБА_1 не просив запросити адвоката для захисту його прав, фактично не оскаржував дії працівників поліції, лише питав, чи позбавлять його прав, якщо це в-третє його притягають до адміністративної відповідальності за порушення ПДР. Після чого працівники поліції розглянули справу. Поліцейський 2-го взводу 2-ї роти БПП у м. Кременчук УПП в Полтавській області ДПП капрал поліції Тесленко М.С. виніс постанову у справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕНА №3720847 від 24.12.2024 року, про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч.2 ст.122 КУпАП із накладенням стягнення у виді штрафу в розмірі 510 грн.
Отже, як правильно встановлено судом першої інстанції, з  аналізу наданого суб`єктом владних повноважень відеозапису вчинення позивачем адміністративного правопорушення вбачається, що, за обставин зазначених у оскаржуваній постанові, коли водій ОСОБА_1 , керуючи транспортним засобом, здійснював поворот праворуч, пішоходи на дозвільний сигнал світлофора вже переходили перехрестя та перебували на проїзній частині. Водій ОСОБА_1 не зупинявся перед перехрестям, не зменшував швидкість руху, а проїхав повз пішоходів на певній відстані та проскочив перехрестя перед пішоходами.
Колегія суддів звертає увагу на те, що регульований пішохідний перехід, за переїзд якого на позивача  складено спірну постанову, є вузьким за розміром.
Відповідно до п.18.1. ПДР, водій транспортного засобу, що наближається до нерегульованого пішохідного переходу, на якому перебувають пішоходи, повинен зменшити швидкість, а в разі потреби зупинитися, щоб дати дорогу пішоходам, для яких може бути створена перешкода чи небезпека.
Згідно з п.18.2. ПДР, на регульованих пішохідних переходах і перехрестях при сигналі світлофора чи регулювальника, що дозволяє рух транспортним засобам, водій повинен дати дорогу пішоходам, які закінчують перехід проїзної частини відповідного напрямку руху і для яких може бути створена перешкода чи небезпека.
Вимога пункту 18.2 ПДР передбачає, що на регульованих пішохідних переходах пішоходи мають перевагу в русі перед транспортними засобами з моменту, коли вони ступили на перехід. Для виконання вимоги цього пункту водій транспортного засобу обов`язково повинен своїм маневром показати пішоходам, що він дає дорогу, тобто знизити швидкість, якщо цього достатньо для того, щоб дати дорогу або зупинитися.
Забороняється здійснювати об`їзд пішохода, який перебуває на пішохідному переході незалежно від відстані між ним і транспортним засобом, а також збільшувати швидкість з метою «проскочити» перед пішоходом, який ступив на нерегульований пішохідний перехід.
Таким чином, водій повинен врахувати можливі маневри пішохода на пішохідному переході (пішохід може зупинитися, передбачаючи небезпеку, побігти або уповільнити хід) і спрогнозувати можливий розвиток ситуації: якщо ймовірно, що шляхи руху пішохода (незалежно від того, як він рухається) і транспортного засобу можуть перетнутися на переході, - уникнути такої ситуації, тобто дати дорогу пішоходу.
Тому колегія суддів вважає, що у межах спірних правовідносин, позивач не надав перевагу пішоходам, які рухалися через проїзну частину. У момент переходу, по смузі руху, не зупиняючись, не зменшивши швидкість руху, проїхав автомобіль під керуванням позивача.
Тобто, пішоходи, впевнившись у відсутності небезпеки, почали перехід проїзної частини у спеціально відведеному для цього місці. Відповідно, свідомо не зупинившись перед нерегульованим перехрестям, в той час, як пішоходи почали рух, позивач безумовно створив їм небезпеку, чим порушив норму п.16.2 ПДР.
Колегія суддів відхиляє доводи апелянта про відсутність небезпеки для пішоходів, не зміну ними швидкості та руху, оскільки з відео чітко вбачається проїзд позивачем регульованого вузького за розміром пішоходу безпосередньо перед пішоходами, чим створено небезпеку останнім. 
З урахуванням таких висновків, суд вважає, що позивачем було допущено порушення вимог пункту 16.2 ПДР.
Такий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у постанові від 04.12.2019 року у справі №751/4821/17.
Згідно ст. 222 КУпАП, органи Національної поліції розглядають справи про такі адміністративні правопорушення, зокрема, про порушення правил дорожнього руху, правил, що забезпечують безпеку руху транспорту, правил користування засобами транспорту.
Від імені органів Національної поліції розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право працівники органів і підрозділів Національної поліції, які мають спеціальні звання, відповідно до покладених на них повноважень.
Згідно ст. 245 КУпАП, завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності із законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.
Положеннями ст. 251 КУпАП визначено, що доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозаписуючих засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.
Обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 цього Кодексу.
Статтею 252 КУпАП передбачено, що орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.
Відповідно до ст. 280 КУпАП, орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Пунктом 4 Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.11.2015 № 1395 визначено, що в разі виявлення правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, розгляд якого віднесено до компетенції Національної поліції України, поліцейський виносить постанову у справі про адміністративне правопорушення без складання відповідного протоколу. (далі Інструкція № 1395)
Згідно з п. 9-10 розділу ІІІ Інструкції № 1395, розгляд справи розпочинається з представлення поліцейського, який розглядає справу. Поліцейський, що розглядає справу, оголошує, яка справа підлягає розгляду, хто притягається до адміністративної відповідальності, роз`яснює особам, які беруть участь у розгляді справи, їх права і обов`язки. Після цього оголошується протокол про адміністративне правопорушення (якщо складення протоколу передбачається КУпАП), заслуховуються особи, які беруть участь у розгляді справи, досліджуються докази і вирішуються клопотання. Під час розгляду справи потерпілого може бути опитано як свідка.
Поліцейський оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.
Відповідно до п. 1 розділу IV Інструкції № 1395, розглянувши справу про адміністративне правопорушення, поліцейський виносить постанову по справі про адміністративне правопорушення.
Постанова виноситься у разі виявлення адміністративних правопорушень у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, передбачених, зокрема ч.2 ст.122 КУпАП.
Відповідно до ст. 33 КУпАП, при накладенні стягнення враховуються характер вчиненого правопорушення, особа порушника, ступень його вини, майновий стан, обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність.
Отже, особа, яка уповноважена розглядати справу про адміністративне правопорушення зобов`язана по-перше, встановити склад правопорушення, яким згідно статті 9 Кодексу України про адміністративні правопорушення – є протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність, по-друге, встановити особу, яка є суб`єктом правопорушення та притягається до адміністративної відповідальності, роз`яснити їй права, передбачені ст.63 Контституції України та ст.268 КУпАП, розглянути її клопотання, заслухати пояснення, по-третє, дослідити докази та оцінити їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю (стаття 252 КУпАП).
Колегія суддів вважає безпідставними твердження в позовній заяві про невідповідність вимогам ст.283 КУпАП оскаржуваної постанови у справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕНА №3720847 від 24.12.2024 року. Зокрема, оскаржувана постанова містить найменування органу (прізвище, ім`я та по батькові, посада посадової особи), який виніс постанову; дату розгляду справи; відомості про особу, стосовно якої розглядається справа (прізвище, ім`я та по батькові (за наявності), дата народження, місце проживання чи перебування; опис обставин, установлених під час розгляду справи; дату, час і місце вчинення адміністративного правопорушення; транспортний засіб, який зафіксовано в момент вчинення правопорушення (марка, модель, номерний знак); технічний засіб, яким здійснено фото або відеозапис (якщо такий запис здійснювався); зазначення нормативного акта, що передбачає відповідальність за таке адміністративне правопорушення; прийняте у справі рішення ; розмір штрафу та порядок його сплати; правові наслідки невиконання адміністративного стягнення та порядок його оскарження.
Зміст оскаржуваної постанови відповідає вимогам, передбаченим статтями 283 і 284 КпАП. У ній, зокрема, наведено докази, на яких ґрунтується висновок про вчинення особою адміністративного правопорушення, а саме є посилання на відео з камер та відеореєстратора поліції. В той час як під час розгляду справи особа, який притягався до адміністративної відповідальності, ОСОБА_1 не наводив мотиви своєї невинуватості, не просив надати йому захисника, лише переймався, що після притягнення його в-третє до адміністративної відповідальності за вчинення правопорушень у сфері транспорту, він може втратити право керування транспортним засобом, а відповідно і роботу.
Колегія суддів не приймає до уваги посилання апелянта на відсутність доказів вини ОСОБА_1 у порушенні п.16.2. ПДР з підстав, що оскаржувана постанова не містить даних про потерпілих, їх пояснень, оскільки на підтвердження вини ОСОБА_1 було подано відеозапис з реєстраторів та камер працівників поліції, посилання на які є в постанові. 
На підставі поданого відеозапису з камер та реєстратора працівників поліції, колегія суддів вважає, що працівник поліції Тесленко М.С. дотримався вимог законодавства під час розгляду справи про порушення ОСОБА_1 , який керував транспортним засобом з порушенням вимог п.16.2. ПДР під час повороту праворуч та проїзду регульованого перехрестя, виніс постанову про адміністративне правопорушення, в якій правильно кваліфікував дії правопорушника за ч.2 ст.122 КУпАП, із накладенням стягнення в межах санкції.
З урахуванням зазначеного вище, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що оскаржувана постанова винесена на підставі та в межах повноважень, наданих поліцейському, у спосіб, що передбачені Конституцію України та чинним законодавством України за наявністю в діях позивача складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст.122 КУпАП. При цьому зміст постанов відповідає вимогам ст.ст. 283, 284 КпАП України.
За таких обставин колегія суддів не вбачає підстав для задоволення позову ОСОБА_1 .
Доводи апеляційної скарги із зазначених вище підстав висновків суду не спростовують.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Статтею 316 КАС України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Отже, переглянувши рішення суду першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що при прийнятті рішення суд першої інстанції дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального та процесуального права. 
Керуючись ст. ст. 245, 246, 250, 315, 321 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення
Рішення Крюківського районного суду м. Кременчука від 14.02.2025 по справі № 524/331/25  залишити без змін  
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя 		В.В. Катунов 	
Судді	   	І.С. Чалий    З.Г. Подобайло   	
Постанова складена в повному обсязі  29.04.25.