КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

справа № 757/56157/21-ц
провадження № 22-ц/824/2888/2025
 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ
 
25 лютого 2025 року                                                                                               м. Київ
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:
судді - доповідача Кирилюк Г. М.
суддів: Рейнарт І. М., Ящук Т. І.
при секретарі Черняк Д. Ю. 
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», третя особа: Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінілон», про стягнення грошових коштів, за апеляційною скаргою представника Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» - адвоката Тузової Владислави Олександрівни на рішення Печерського районного суду міста Києва від 09 липня 2024 року в складі судді Матійчук Г. О.,
встановив:
 
У жовтні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк»), третя особа: Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінілон» ( далі-  ТОВ  «Фінілон»), про стягнення грошових коштів.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПриватБанк»,  правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк»,  укладено банківські договори про депозитні вклади: №SAMDN01000712860130 від 11.11.2010;  №SAMDN25000721117163 від 03.11.2011;  №SAMDN80000729516085 від 08.10.2012;  №SAMDN01000719463313 від 07.09.2011;  №SAMDN80000736726881 від 24.07.2013;  №SAMDN80000736726814 від 24.07.2013;  №SAMDNWFD0070073724500 від 10.02.2014;  №SAMDN01000722432496 від 26.12.2011.
В квітні 2014 року ПАТ КБ «ПриватБанк» в односторонньому порядку  зупинив нарахування  процентів на  вклад  та обмежив доступ  до  інформації  в особистому кабінеті  Приват24. 
Позивач неодноразово звертався до банку з проханням розблокувати рахунки, розірвати договори та повернути суми банківських вкладів з нарахованими процентами, проте банк відмовляв у зв`язку з  припиненням  діяльності на території  тимчасово  окупованої  території АР  Крим та м. Севастополя. 
Позивачу стало  відомо, що  17.11.2014  між  АТ КБ  «ПриватБанк» та ТОВ  «ФК  Фінілон» було  укладено   договір  про  переведення  боргу  за  депозитними договорами  усіх  кримських клієнтів  ПриватБанку. 
01.10.2021   з м.  Києва поштою  було  відправлено  чергову заяву про  розірвання  депозитних договорів та повернення вкладів  з  процентами.
Станом  на  даний час відповідач не  підтвердив розірвання  депозитних договорів , грошові  кошти не  повернув.  
Посилаючись на  вказані  обставини, з урахуванням  заяви від  08.02.2022,  позивач просив суд стягнути з АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за договорами банківського вкладу, а саме:
- за договором банківського вкладу №SAMDN01000712860130 від 11.11.2010 грошові кошти у розмірі 2 000,00 Євро, проценти - 2 172,02 Євро, 3 % річних - 414,41 Євро, пеню за незаконне  списання - 841, 80 Євро;
- за договором банківського вкладу №SAMDN25000721117163 від 03.11.2011 грошові кошти у розмірі 1 500,00 Євро, проценти - 1 545,18 Євро, 3 % річних - 310,81 Євро, пеню -  631, 35 Євро;
- за договором банківського вкладу №SAMDN80000729516085 від 08.10.2012 грошові кошти у розмірі 10 000,00 доларів США, проценти - 766,34 доларів США, 3 % річних - 2072,05 доларів США, пеню - 4209 доларів США;
- за договором банківського вкладу №SAMDN01000719463313 від 07.09.2011 грошові кошти у розмірі 6 000,00 доларів США, проценти - 7 008,97 доларів США, 3 % річних -1243,23 доларів США, пеню - 2 525,40 доларів США;
- за договором банківського вкладу №SAMDN80000736726881 від 24.07.2013 грошові кошти у розмірі 5 000,00 доларів США, проценти - 3 084,25 доларів США, 3 % річних - 1036,03 доларів США, пеню - 2 104, 50 доларів США;
- за договором банківського вкладу №SAMDN80000736726814 від 24.07.2013 грошові кошти у розмірі 5 000,00 доларів США, проценти - 3 084,25 доларів США, 3 % річних - 1036,03 доларів США, пеню - 2 104,50 доларів США;
- за договором банківського вкладу №SAMDNWFD0070073724500 від 10.02.2014 грошові кошти у розмірі 7 000,00 доларів США, проценти - 4 834,60 доларів США, 3 % річних - 1 450, 44 доларів США, пеню - 2 946, 29 доларів США;
- за договором банківського вкладу №SAMDN01000722432496 від 26.12.2011 грошові кошти у розмірі 1 500,00 доларів США, проценти - 1 441,27 доларів США, 3 % річних - 310,81 доларів США, пеню - 631, 35 доларів США.
Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 09 липня 2024 року позов задоволено частково.
Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 грошові кошти:
1. за договором банківського вкладу (депозиту) №SAMDN25000721117163 від 03.11.2011 у розмірі 2 000, 00 Євро, проценти у розмірі 1 545,18 Євро, 3 % річних у розмірі 3,25 Євро;
2. за договором банківського вкладу (депозиту) №SAMDN80000729516085 від 08.10.2012 у розмірі 10 000, 00 доларів США, проценти у розмірі 7 663, 43 доларів США, 3 % річних у розмірі 18,87 доларів США;
3. за договором банківського вкладу (депозиту) №SAMDN80000736726881 від 24.07.2013 у розмірі 5 000,00 доларів США, проценти у розмірі 3 084,25 доларів США, 3% річних у розмірі 8,64 доларів США;
4. за договором банківського вкладу (депозиту) №SAMDN80000736726814 від 24.07.2013 у розмірі 5 000,00 доларів США, проценти у розмірі 3 084,25 доларів США, 3% річних у розмірі 8,64 доларів США;
5. за договором банківського вкладу (депозиту) №SAMDNWFD0070073724500 від 10.02.2014 у розмірі 7 000,00 доларів США, проценти у розмірі 4 834, 60 доларів США, 3 % річних у розмірі 12, 65 доларів США.
Стягнуто із АТ КБ «ПриватБанк» на користь держави судовий збір у розмірі 11 350 грн. В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
Частково  задовольняючи позов, суд першої інстанції  виходив з  того, що  договори  банківського  вкладу №SAMDN01000712860130 від 11.11.2010, №SAMDN01000719463313 від 07.09.2011, №SAMDN01000722432496  від  26.12.2012   було  розірвано,  а кошти та нараховані проценти виплачено  позивачу, а тому позовні вимоги в частині  стягнення  грошових  коштів за  вказаними договорами  відсутні.  
В інші частині  суд дійшов  висновку про  невиконання  банком  своїх  зобов`язань  щодо повернення  коштів після  вимоги вкладника,  що  також є  підставою для застосування   статті 625 ЦК  України. 
Оскільки  договори банківського  вкладу  №SAMDN25000721117163 від 03.11.2011, №SAMDN80000729516085 від 08.10.2012, №SAMDN80000736726881 від 24.07.2013, №SAMDN80000736726814 від 24.07.2013, №SAMDNWFD0070073724500 від 10.02.2014  не розривалися,  а добровільне  їх розірвання  з боку  банку  так і не  відбулось,  само по собі звернення  позивача 28.09.2021  із заявою про  розірвання  депозитних  договорів не є  достатньої  підставою  вважати договори розірваними. 
Оскільки ОСОБА_1 не надавав згоди на переведення боргу, то договір про переведення боргу між новим та первісним боржниками не породив правових наслідків для кредитора, тобто не відбулося переведення боргу за договорами банківського вкладу (депозиту) №SAMDN25000721117163 від 03.11.2011 року, №SAMDN80000729516085 від 08.10.2012 року, №SAMDN80000736726881 від 24.07.2013року,№SAMDN80000736726814 від 24.07.2013 року, №SAMDNWFD0070073724500 від 10.02.2014 року. За таких  підстав саме  АТ КБ  «ПриватБанк»  є належним відповідачем  по справі. 
Відмовляючи у задоволенні  позов  в частині  стягнення  пені за депозитними договорами відповідно  до ст. 32  Закону  України «Про платіжні  системи та переказ  коштів в Україні», то  суд  вважав їх безпідставними  оскільки  вказаний закон станом на дату звернення  до  суду з даним позовом втратив чинності. 
25.09.2024 представник АТ КБ «ПриватБанк» - адвокат Тузова В. О. подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Печерського районного суду міста Києва від 09 липня 2024 року в частині задоволених позовних вимог та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог повністю. В іншій частині рішення банком  не  оскаржується. Здійснити розподіл судових витрат за підсумками апеляційного перегляду справи.
Доводи апеляційної скарги обґрунтовані тим, що суд першої інстанції  не  дослідив зібрані у справі докази, внаслідок  чого  дійшов  помилкового  висновку про те, що банк є належним відповідачем у справі, а не ТОВ «ФК «Фінілон», яке повинно відповідати перед позивачем за зобов`язаннями банку. Суду надано належні докази щодо «мовчазної» згоди позивача на переведення боргу ТОВ «ФК «Фінілон».
Щодо нарахування відсотків поза межами строку дії договору банківського вкладу зазначила, що враховуючи умови депозитних договорів,  такі договори є розірваними  у випадку  дострокового  їх розірвання  на  вимогу  вкладника та фактично  відмови вкладника від  договорів  в односторонньому порядку через  два банківських дні.    
Таким чином,  з 01.10.2021 договори банківських вкладів №SAMDN25000721117163 від 03.11.2011, №SAMDN80000729516085 від 08.10.2012, №SAMDN80000736726881 від 24.07.2013, №SAMDN80000736726814 від 24.07.2013, №SAMDNWFD0070073724500 від 10.02.2014 є розірваними.
В межах даної судової справи стягнення процентів, нарахованих за період з 01.10.2021 по 13.10.2021 не може підлягати задоволенню.
Відзив на апеляційну скаргу у визначений апеляційним судом  строк  не подано.
В судовому засіданні  представник АТ КБ  «ПриватБанк» -  адвокат Штронда  А. М. апеляційну  скаргу  підтримав та просив її задовольнити.
Інші  учасники справи  в судове засідання  не  з`явились,  про  дату, час та місце  розгляду справи  повідомлені  судом  належним чином. 
Переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення  суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
Судом  встановлено,  що  03.11.2011 року ОСОБА_1   та ПАТ КБ «ПриватБанк» (правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк») уклали договір банківського вкладу №SAMDN25000721117163 «Мультивалютний, 3 міс.» строком на 3 місяці до 03.02.2012 року. Сума вкладу 1 500,00 Євро, відсоткова ставка 6,5 % річних.  Відповідно до квитанції від 03.11.2011 року позивачем внесено 1 500,00 Євро до вкладу за договором банківського вкладу (депозиту) №SAMDN25000721117163.
08.10.2012 року ОСОБА_1   та ПАТ КБ «ПриватБанк» (правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк») уклали договір банківського вкладу №SAMDN80000729516085 «Стандарт» строком на 366 днів до 08.10.2013 року. Сума вкладу 10 000,00 доларів США, відсоткова ставка 8,5 % річних. Відповідно до квитанції від 08.10.2012 року позивачем було внесено 10 000, 00 доларів США до вкладу за договором банківського вкладу (депозиту) №SAMDN80000729516085.
24.07.2013 року ОСОБА_1   та ПАТ КБ «ПриватБанк» (правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк») уклали договір банківського вкладу №SAMDN80000736726881 «Стандарт» строком на 185 днів до 24.01.2014 року. Сума вкладу 5 000,00 доларів США, відсоткова ставка 7,5 % річних. Відповідно до квитанції від 24.07.2013 року позивачем  було внесено 5 000,00 доларів США до вкладу за договором банківського вкладу (депозиту) №SAMDN80000736726881.
24.07.2013 року ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПриватБанк» (правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк») уклали договір банківського вкладу №SAMDN80000736726814 «Стандарт» строком на 185 днів до 24.01.2014 року. Сума вкладу 5 000,00 доларів США, відсоткова ставка 7,5 % річних. Відповідно до квитанції від 24.07.2013 року позивачем було внесено 5 000,00 доларів США до вкладу за договором банківського вкладу (депозиту) №SAMDN80000736726814.
10.02.2014 року ОСОБА_1   та ПАТ КБ «ПриватБанк» (правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк») уклали договір банківського вкладу №SAMDNWFD0070073724500 «Стандарт» строком на 366 днів до 10.08.2014 року. Сума вкладу 7 000, 00 доларів США, відсоткова ставка 9 % річних. Відповідно до квитанції від 10.02.2014 року позивачем було внесено 7 000,00 доларів США до вкладу за договором банківського вкладу (депозиту) №SAMDNWFD0070073724500.
01.10.2021  ОСОБА_1   звернувся до  АТ КБ  «ПриватБанк» з заявою  про  розірвання  депозитних договорів  та повернення  вкладів з процентами. 
Листом від 06.10.2021 року №20.1.0.0.0/7-211005/29873 АТ КБ «ПриватБанк» повідомлено про неможливість виконання заяви ОСОБА_1 . 
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до частини першої статті 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.
Договір банківського вкладу укладається у письмовій формі. Письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту (частина перша статті 1059 ЦК України).
Договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). За договором банківського строкового вкладу банк зобов`язаний видати вклад та нараховані проценти за цим вкладом із спливом строку, визначеного у договорі банківського вкладу (стаття 1060 ЦК України).
Банк виплачує вкладникові проценти на суму вкладу в розмірі, встановленому договором банківського вкладу. Проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунка вкладника з інших підстав                  (стаття 1061 ЦК України).
Таким чином, строковий договір банківського вкладу покладає на банк обов`язок прийняти від вкладника суму коштів, нарахувати на неї проценти та повернути ці кошти з процентами зі спливом встановленого договором строку.
Закінчення строку дії договору банківського вкладу не звільняє банк від обов`язку повернути (видати) кошти вкладникові.
Згідно зі статтею 1070 ЦК України за користування грошовими коштами, що знаходяться на рахунку клієнта, банк сплачує проценти, сума яких зараховується на рахунок, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка або законом. Сума процентів зараховується на рахунок клієнта у строки, встановлені договором, а якщо такі строки не встановлені договором, - зі спливом кожного кварталу.
Проценти, передбачені частиною першою цієї статті, сплачуються банком у розмірі, встановленому договором, а якщо відповідні умови не встановлені договором, - у розмірі, що звичайно сплачується банком за вкладом на вимогу.
Договір банківського вкладу є реальним, оплатним договором і вважається укладеним з моменту прийняття банком від вкладника або третьої особи на користь вкладника грошової суми (вкладу).
Відповідно до статей 526, 530, 598, 599 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, установлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Відповідно до статті 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору.
Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (частина перша статті 612 ЦК України).
За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Верховний Суд у постанові від 24 квітня 2024 року у справі № 336/3084/20 (провадження № 61-1272св22) вказав, що після розірвання договору банківського вкладу між сторонами не існує споживчих правовідносин, а до грошового зобов`язання зі сплати коштів після зазначеної дати застосовуються приписи статті 625 ЦК України у разі його невиконання.
З огляду  на  те, що  банк на  вимогу  вкладника  не  повернув вклад,  нараховані  проценти,  суд  першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про стягнення суми вкладів, нарахованих процентів та коштів, передбачених статтею 625 ЦК України.
Щодо  доводів  апеляційної скарги про  нарахування  відсотків поза  межами строку  дії  договору  банківського  вкладу.
У частині першій статті 1075 ЦК України визначено, що договір банківського рахунка розривається за заявою клієнта у будь-який час.
У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим (частина третя статті 651 ЦК України).
Відповідно до частини другої статті 653 ЦК України у разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються.
У постанові Верховного Суду від 08 вересня 2021 року в справі № 727/898/19 (провадження № 61-7157св20) зазначено, що «у цивільному законодавстві закріплено конструкцію «розірвання договору» (статті 651 - 654 ЦК України). Вона охоплює собою розірвання договору: за згодою (домовленістю) сторін;     за рішенням суду; внаслідок односторонньої відмови від договору.  У спеціальних нормах ЦК України досить часто використовується формулювання «відмова від договору» (наприклад, у статтях 665, 739, 766, 782). Односторонню відмову від договору в тих випадках, коли вона допускається законом або договором, слід кваліфікувати як односторонній правочин, оскільки вона є волевиявленням особи, спеціально спрямованим на припинення цивільних прав та обов`язків».
Схожі висновки викладені у постанові Верховного Суду від 14 грудня 2021 року у справі № 757/71432/17 (провадження № 61-5237св20).
Як встановлено  судом та вбачається з матеріалів справи, між сторонами справи існували зобов`язальні правовідносини з договорів банківських вкладів.
Звертаючись до суду з позовом ОСОБА_1 , зокрема, просив стягнути проценти за договорами банківських вкладів за користування грошовими коштами за період з дати укладення  договорів до  13 жовтня  2021  року  включно. 
Суд першої інстанції задовольнив ці вимоги, стягнувши з банку суму невиплачених відсотків за договорами, виходячи з того,  що договори банківського  вкладу  №SAMDN25000721117163 від 03.11.2011, №SAMDN80000729516085 від 08.10.2012, №SAMDN80000736726881 від 24.07.2013, №SAMDN80000736726814 від 24.07.2013, №SAMDNWFD0070073724500 від 10.02.2014 між сторонами  не розривалися,  а добровільне  їх розірвання  з боку  банку  так і не  відбулось. Само по собі звернення  позивача 28.09.2021  із заявою про  розірвання  депозитних  договорів не є  достатньої  підставою  вважати договори розірваними. 
Апеляційний суд  не  погоджується  з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на таке.
У справі, яка переглядається, установлено, що договорами банківського вкладу передбачено право сторін достроково розірвати договір з повідомленням про це іншої сторони за два банківські дні до розірвання договору.
Позивач скористався правом на дострокове розірвання депозитних договорів, направивши 01.10.2021  АТ КБ  «ПриватБанк» заяву  про  розірвання  депозитних договорів  та повернення  вкладів з процентами. 
Отже, позивач до закінчення строку дії договорів виявив намір про розірвання договорів банківських вкладів та ініціював процедуру повернення йому грошових коштів.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року в справі № 320/5115/17 (провадження № 14-133цс20) зроблено висновок, що після розірвання договорів їх умови припиняють діяти і правове регулювання відносин між сторонами здійснюється на законодавчих, а не договірних підставах, оскільки розірвання договорів у контексті статей 598, 651 ЦК України є підставою для припинення зобов`язання. Велика Палата Верховного Суду у цій справі зазначила, що при вирішенні цього спору судами не враховано, що виплата передбачених пунктом 1 договорів та встановлених статтями 1061, 1070 ЦК України процентів поширюється лише на період дії договорів вкладу та після припинення таких договорів вказані проценти не нараховуються.
У постанові Верховного Суду від 29 червня 2022 року в справі № 201/12075/14 (провадження № 61-5369св19) зазначено, що «відповідно до змісту договорів про заощадження, звернення позивача із відповідною заявою про розірвання договорів вкладу свідчить про те, що ці договори розірвані з 16 червня 2014 року. […] Разом з тим позивач просив стягнути з відповідача на свою користь проценти за період з 16 червня 2014 року (дати розірвання договорів) до 15 серпня 2016 року (дати ухвалення рішення судом першої інстанції), вважаючи, що має право на отримання процентів за користування його коштами у розмірі, що сплачується банком за вкладом на вимогу, розмір яких становить 1% річних. […] У постанові Верховного Суду від 23 лютого 2022 року в справі № 363/3965/15 (провадження № 61-11520св20) зазначено, що: «в постанові Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі № 320/5115/17 (провадження № 14-133цс20) зроблено висновок, що «після розірвання договорів їх умови припиняють діяти і правове регулювання відносин між сторонами здійснюється на законодавчих, а не договірних підставах, оскільки розірвання договорів у контексті статей 598 та 651 ЦК України є підставою для припинення зобов`язання. Однак при вирішенні спору судами не враховано, що виплата передбачених пунктом 1 договорів та встановлених статтями 1061, 1070 ЦК України процентів поширюється лише на період дій договорів вкладу та після припинення таких договорів вказані проценти не нараховуються. […] «в постановах Великої Палати Верховного Суду уже неодноразово вказувалося на те, що цивільне законодавство передбачає як випадки, коли боржник правомірно користується наданими йому коштами та має право не сплачувати кредитору свій борг протягом певного узгодженого часу, такі випадки, коли боржник повинен сплатити борг кредитору, однак не сплачує коштів, користуючись ними протягом певного строку неправомірно. Зокрема, відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані частиною першою статті 1048 ЦК України. Такі проценти є звичайною платою боржника за право тимчасово користуватися наданими йому коштами на визначених договором та законодавством умовах, тобто у межах належного та добросовісного виконання сторонами договірних зобов`язань, а не у випадку їх порушення. Натомість наслідки прострочення грошового зобов`язання (коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх) також урегульовані законодавством. У випадках, коли боржник порушив умови договору, прострочивши виконання грошового зобов`язання, за частиною першою статті 1050 ЦК України застосуванню у таких правовідносинах підлягає положення статті 625 цього Кодексу. Встановивши, що договори про депозит є розірваними з 24 липня 2005 року, апеляційний суд не врахував, що з моменту розірвання цих договорів нарахування передбачених договорами процентів припиняється, а починаючи з 25 липня 2005 року права та інтереси позивача забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Тому у задоволенні позовних вимог в частині стягнення процентів по договору за період з 25 липня 2005 року по  31 грудня 2016 року (457 863,01 грн) суди мали відмовити». У справі, що переглядається, суди встановили, що договори розірвані 16 червня 2014 року, а тому з моменту розірвання цих договорів нарахування передбачених договором процентів припиняється, а починаючи з 16 червня 2014 року права та інтереси позивача забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Тому в проценти за інший період не нараховуються».
У постанові Верховного Суду від 27 квітня 2022 року у справі № 321/1260/19 (провадження № 61-1297св22) зроблено висновок про те, що з моменту розірвання договору вкладу нарахування передбачених договором процентів припиняється, а права та інтереси позивача забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Отже, після розірвання договорів банківського вкладу проценти не виплачуються, оскільки договірні зобов`язання, у тому числі і з виплати процентів, припиняються.
При цьому договори банківських вкладів, укладені між сторонами, не містять умов та визначеного розміру ставки за користування грошовими вкладами у разі неналежного виконання зобов`язань за договорами після закінчення терміну їх дії.
Тому положення статті 1070 ЦК України до правовідносин, які виникли після розірвання договорів, не застосовуються.
Виходячи із зазначеного,  висновок суду першої інстанції про стягнення процентів за договорами банківських вкладів після їх розірвання є помилковим, оскільки з моменту розірвання договорів нарахування передбачених договором та встановлених статтями 1061, 1070 ЦК України процентів припиняється, а інтереси позивача забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 24 травня 2023 року в справі № 756/420/17 (провадження № 61-18833св21), від 11 січня 2023 року в справі № 201/5390/16 (провадження № 61-10059св22).
Зважаючи на наведене рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню в частині стягнення процентів за користування вкладами за  період  з 01  жовтня  2021 року  по  13 жовтня  2021  року з ухваленням у цій частині нового рішення про відмову в задоволенні цієї частини позовних вимог.
У  зв`язку з  цим підлягає   також  зменшенню  сума стягнення  3%  річних, а рішення  суду  першої інстанції  відповідній  зміні. 
При цьому  суд  виходить  з такого  розрахунку: 
1.                  за договором банківського вкладу (депозиту) №SAMDN25000721117163 від 03.11.2011: сума вкладу 1 500 євро;    966,18  євро ( проценти 6,5%  річних   за 3 620 днів (з  03.11.2011  по  30.09.2021  );  3%  річних - 2,63 Євро;
2. за договором банківського вкладу (депозиту) №SAMDN80000729516085 від 08.10.2012 :  сума вкладу 10 000 доларів США,  7 633,15 доларів США (проценти   8,5% річних за  3 280  днів, з  08.10.2012 по  30.09.2021), 3 % річних - 18, 84 доларів США;
3.                  за договором банківського вкладу (депозиту) №SAMDN80000736726881 від 24.07.2013:  сума вкладу 5 000 доларів США, 3 070,89 доларів США (проценти  7,5 %  річних  за  2 991 день, з  24.07.2013 по  30.09.2021) , 3%  річних - 8,62 доларів США;
4.                  за договором банківського вкладу (депозиту) №SAMDN80000736726814 від 24.07.2013: сума вкладу 5 000 доларів США, 3 070,89 доларів США (проценти  7,5 %  річних  за  2 991 день, з  24.07.2013 по  30.09.2021) , 3%  річних - 8,62 доларів США;
5.                   за договором банківського вкладу (депозиту) №SAMDNWFD0070073724500 від 10.02.2014:  сума вкладу 7 000 доларів США, 4 812, 17 доларів США (проценти 9%  річних  за  2 790  днів, з  10.02.2014 по  30.09.2021),  3 % річних - 12,62 доларів США.
Отже, доводи апеляційної скарги в частині вирішення позовних вимог про стягнення процентів за договорами банківських вкладів знайшли своє підтвердження.
Однак, колегія суддів вважає безпідставними доводи касаційної скарги про те, що АТ КБ «ПриватБанк» є неналежним відповідачем у справі, оскільки 17 листопада 2014 року між АТ КБ «ПриватБанк» та ТОВ «ФК «Фінілон» укладено договір, за умовами якого товариство стало боржником за договором банківського вкладу з позивачем, у зв`язку з тим, що відповідно до статті 520 ЦК України боржник у зобов`язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом.
Правила статті 520 ЦК України передбачають, що у правовідносинах із заміни боржника беруть участь три особи: кредитор, боржник, особа, яка має намір стати боржником. Звідси, боржником або особою, яка висловила намір стати боржником, кредитору може бути запропоновано здійснення заміни боржника, або сам кредитор може запропонувати здійснити заміну боржника.
У будь-якому випадку для здійснення такої заміни має бути наявна тристороння згода: а) боржник виявив згоду на те, щоб він був замінений; б) третя особа виявила згоду на те, щоб набути обов`язків боржника; в) кредитор надав згоду на заміну боржника. Ненадання згоди хоча б однією із сторін не дає підстав для заміни боржника.
Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 ЦК України).
У статті 205 ЦК України визначено, що правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. У випадках, встановлених договором або законом, воля сторони до вчинення правочину може виражатися її мовчанням.
Крім того, згідно зі статтею 521 ЦК України форма правочину щодо заміни боржника у зобов`язанні визначається відповідно до положень статті 513 цього Кодексу.
За статтею 513 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. Правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні, яке виникло на підставі правочину, що підлягає державній реєстрації, має бути зареєстрований в порядку, встановленому для реєстрації цього правочину, якщо інше не встановлено законом.
З огляду на те, що АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1   уклали договори у письмовій формі, вони містять умови про їх двостороннє волевиявлення, то передбачені статтею 205 ЦК України положення про мовчазну згоду не можуть бути застосовані до правовідносин сторін у цій справі.
Аналогічні висновки викладені Верховним Судом у постановах від 22 вересня 2021 року у справі № 757/64382/17 (провадження № 61-9229св21), від 10 листопада 2021 року у справі № 757/50904/17-ц (провадження № 61-9151св21), від 01 грудня 2021 року у справі № 757/18534/19 (провадження № 61-13157св20), від 24 травня 2022 року в справі № 759/12094/19        (провадження № 61-19044св21) від 30 вересня 2022 року у справі № 757/18882/20 (провадження № 61-992св22).
У постанові від 27 квітня 2022 року у справі № 321/1260/19 (провадження № 61-1297св22) Верховний Суд зазначив, що «законодавець встановлює обмеження на заміну боржника у зобов`язанні поза волею кредитора. Такий підхід має на меті убезпечити кредитора від непередбачуваного та неочікуваного ризику невиконання зобов`язання внаслідок заміни особи боржника. Необхідність отримання згоди кредитора на переведення боргу зумовлена тим, що особа боржника завжди має істотне значення для кредитора. При вступі в договірні відносини кредитор розраховував на отримання виконання з огляду на якості конкретного боржника (здатність виконати обов`язок, платоспроможність, наявність у боржника майна тощо).
Для породження переведенням боргу правових наслідків необхідним є існування двох складових: по-перше, вчинення договору (двостороннього правочину) між новим та первісним боржниками, причому такий правочин має вчинятися у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання; по-друге, надання кредитором згоди на переведення боргу. Відсутність згоди кредитора на переведення боргу не зумовлює нікчемності договору про переведення боргу між новим та первісним боржниками. Відсутність згоди кредитора на переведення боргу свідчить, що договір про переведення боргу між новим та первісним боржниками не створив правових наслідків для кредитора, тобто не відбулося переведення боргу».
Доводи апеляційної скарги про те, що від вкладника не надходило заперечень щодо переведення боргу банком на товариство, а тому за умовами та правилами банківських послуг вважається, що таке переведення здійснено зі згоди вкладника, апеляційний суд  відхиляє, оскільки ці Умови та правила не підписані вкладником, а тому не можуть вважатися складовою умов договору банківського вкладу, з виконання якого і виник спір у справі, що переглядається.
Такі висновки відповідають правовим висновкам Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19).
Апеляційний суд  врахував, що банк не надав належних та допустимих доказів на підтвердження того, що позивач надав згоду на переведення боргу на ТОВ «ФК «Фінілон», під час розгляду справи такі обставини позивач заперечував, а тому саме АТ КБ «ПриватБанк» є боржником за договорами банківського вкладу, з приводу яких виникли спірні правовідносини у справі, що переглядається, та належним відповідачем у цій справі.
За таких обставин колегія суддів не бере до уваги посилання заявника в апеляційній скарзі на наявність чинного договору переведення боргу  від 17 листопада 2014 року, оскільки договір про переведення боргу між новим та первісним боржниками не породив правових наслідків для кредитора (позивача), тобто не відбулося переведення боргу, а тому саме АТ КБ «ПриватБанк» є належним відповідачем у справі.
В іншій частині  рішення  суду  першої інстанції  не  оскаржується, а тому  не  є предметом  апеляційного  перегляду.   
Керуючись ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК  України суд
 
постановив:
 
Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.
Рішення Печерського районного суду міста Києва від 09 липня 2024 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про стягнення процентів за депозитними вкладами за період з 01 жовтня 2021 року по 13 жовтня 2021 року скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.
У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» про стягнення процентів за депозитними вкладами за період з 01 жовтня 2021 року по 13 жовтня 2021 року відмовити.
Рішення Печерського районного суду міста Києва від 09 липня 2024 року в частині стягнення 3% річних змінити.
У зв`язку з цим резолютивну частину рішення викласти в такій редакції.
Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.
Стягнути із Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 грошові кошти:
1. за договором банківського вкладу (депозиту) №SAMDN25000721117163 від 03.11.2011 у розмірі 1 500, 00 Євро, проценти у розмірі 966, 18 Євро, 3 % річних у розмірі 2,63 Євро;
2. за договором банківського вкладу (депозиту) №SAMDN80000729516085 від 08.10.2012 у розмірі 10 000, 00 доларів США, проценти у розмірі 7 633, 15 доларів США, 3 % річних у розмірі 18, 84 доларів США;
3. за договором банківського вкладу (депозиту) №SAMDN80000736726881 від 24.07.2013 у розмірі 5 000, 00 доларів США, проценти у розмірі 3 070, 89 доларів США, 3% річних у розмірі 8, 62 доларів США;
4. за договором банківського вкладу (депозиту) №SAMDN80000736726814 від 24.07.2013 у розмірі 5 000, 00 доларів США, проценти у розмірі 3 070, 89 доларів США, 3% річних у розмірі 8, 62 доларів США;
5. за договором банківського вкладу (депозиту) №SAMDNWFD0070073724500 від 10.02.2014 у розмірі 7 000, 00 доларів США, проценти у розмірі 4 812, 17 доларів США, 3 % річних у розмірі 12, 62 доларів США.
Рішення Печерського районного суду міста Києва від 09 липня 2024 року в частині розподілу судових витрат залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повне  судове рішення  складено 02.05.2025. 
 
Суддя - доповідач                                                                           Г. М. Кирилюк
 
Судді:                                                                                                І. М. Рейнарт
 
                                                                                                          Т. І. Ящук