ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Єдиний унікальний номер 953/5330/23
Номер провадження 22-ц/818/1203/25

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
04 квітня 2025 року                                                                м. Харків

Харківський апеляційний суд у складі:
головуючого судді Мальованого Ю.М.,
суддів: Пилипчук Н.П., Яцини В.Б.,
розглянувши у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Київського районного суду м. Харкова від 15 серпня 2024 року в складі судді Зуб Г.А. по справі № 953/5330/23 за позовом Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за послуги з теплопостачання та гарячу воду,

В С Т А Н О В И В :

У червні 2023 року Комунальне підприємство «Харківські теплові мережі» (далі – КП «ХТМ») звернулось з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за послуги з теплопостачання та гарячу воду. 
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що відповідачі проживають за адресою: АДРЕСА_1 , та є споживачами послуг централізованого опалення та підігріву холодної води для потреб гарячого водопостачання, які надає підприємство, згідно з Закону України «Про житлово-комунальні послуги» в редакції № 1875-IV від 24 червня 2004 року за період до 01 травня 2019 року та з 01 травня 2019 року на підставі Закону України «Про житлово-комунальні послуги» в редакції № 2189-VII від 09 листопада 2017 року, «Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води», затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630. 
Відповідачі не в повному обсязі сплачували вартість вказаних послуг, у зв`язку з чим за період з 01 жовтня 2017 року по 31 січня 2022 року виникла заборгованість у сумі 59611,18 грн, яку підприємство просило стягнути разом з судовими витратами.
Заочним рішенням Київського районного суду м. Харкова від 15 серпня 2024 року позовні вимоги задоволено.
Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь на користь КП «ХТМ» заборгованість за опалення та гарячу воду, що утворилася за період з 01 жовтня 2017 року по 31 січня 2022 року в розмірі 59611 грн 18 коп. та судові витрати в розмірі 2684 грн 00 коп. по 1342, 00 грн з кожного.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідачі є споживачами послуг, які надаються КП «ХТМ», проте належним чином зобов`язання щодо оплати наданих послуг не виконували, що призвело до утворення заборгованості, яка підлягає стягненню у судовому порядку .
Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 14 листопада 2024 року в прийнятті заяви ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Київського районного суду м. Харкова від 15 серпня 2024 року відмовлено.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Хоміч Артем Анатолійович, звернулася з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просила скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.
Апеляційна скарга мотивована тим, що вона стала співвласником квартири за адресою: АДРЕСА_1 з 22 квітня 2020 року, проте КП «ХТМ» пред`явлено позов про стягнення заборгованості, нарахованої за період з 01 жовтня 2017 року, тобто, до набуття нею права власності на вказане майно. 
Вказувала про відсутність підстав для солідарного стягнення боргу, оскільки право власності на квартиру є частковим.
Зазначала, що КП «ХТМ» не доведено факт надання їй житлово комунальних послуг, оскільки 29 жовтня 2018 року було проведено пломбування запірної арматури за адресою АДРЕСА_2 . Докази відновлення теплопостачання у вказаному будинку відсутні.
Також, її не було належним чином повідомлено про розгляд справи, що унеможливило подати заперечення проти позовних вимог.
Також, просила застосувати наслідки спливу позовної давності.
Відзив на вказану апеляційну скаргу надано не було.
Ухвалою Харківського апеляційного суду від 04 квітня 2025 року закрито провадження у частині позовних КП «ХТМ» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за послуги з теплопостачання та гарячу воду за період з 01 листопада 2019 року по 31 січня 2022 року у сумі 38231, 68 грн.
Згідно з частиною 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ніж 30 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Відповідно до частини 13 статті 7 ЦПК України, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Суд апеляційної інстанції розглядає апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 на заочне рішення Київського районного суду м. Харкова від 15 серпня 2024 року в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними в ній матеріалами на підставі частини 1 статті 369 ЦПК України.
Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України - в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
Згідно з частинами 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Оскаржуване рішення суду першої інстанції не відповідає зазначеним вище вимогам цивільного процесуального законодавства України.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є співвласниками квартири за адресою: АДРЕСА_1 та є споживачами послуг з централізованого опалення та гарячої води, особовий рахунок № НОМЕР_1 відкрито на ім`я ОСОБА_1 . 
Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, 73/200 частин вказаної квартири належить ОСОБА_1 на підставі договору дарування від 10 січня 2020 року, 27/100 частин – на підставі свідоцтва про право на спадщину від 22 квітня 2020 року. Інші 73/200 частин квартири належать ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 19 листопада 2004 року (а.с 19 -20)
Відповідно до відомості про нарахування та оплату за послуги з централізованого опалення та гарячої води з урахуванням періоду платежу за відповідачами обліковується борг за період з 01 жовтня 2017 року по 31 січня 2022 року у розмірі 59611,18 грн (а. с. 18).
Відповідно до ст. ст. 150, 156, 162 ЖК України власник житлового будинку (квартири), а також члени його сім`ї також зобов`язані утримувати квартиру, сплачувати за комунальні послуги за затвердженими тарифами.
Згідно з ст. 64 ЖК України наймачі несуть рівні обов`язки по сплаті комунальних послуг, повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору.
Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки, регулюються Законом України «Про житлово-комунальні послуги» від 24 червня 2004 року № 1875-IV, який діяв на час виникнення спірних правовідносин.
Згідно з статтею 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил; споживачем є фізична чи юридична особа, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу; комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи у забезпеченні холодною та гарячою водою, водовідведенням, газо- та електропостачанням, опаленням, а також вивезення побутових відходів у порядку, встановленому законодавством.
Згідно зі статтею 1 3акону України «Про житлово-комунальні послуги» залежно від функціонального призначення житлово-комунальними послугами є, зокрема, комунальні послуги (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо).
Відповідно до ст.19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. Учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник.
Пунктом 1 частини статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору про надання житлово-комунальних послуг, при цьому такому праву прямо відповідає визначений п. 5 ч. 3 ст.20 цього Закону обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.
Згідно п. 18 «Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення», затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630, розрахунковим періодом для оплати послуг є календарний місяць; плата за послуги вноситься не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим.
Положеннями статті 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно з статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом (стаття 611 ЦК України).
Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.
Статтею 78 ЦПК України передбачено, що суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Встановивши, що відповідачі отримували надані КП «ХТМ» послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання, однак не оплачували їх в повному обсязі, а доказів належного виконання ними своїх зобов`язань не надали, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про стягнення з відповідачів заборгованості за отримані послуги.
Між тим, як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_1 набула у власність 73/200 частин квартири та 27/100 частин 10 січня 2020 року та 22 квітня 2020 року відповідно. 
З урахуванням заяви про відмову від частини позовних вимог, КП «ХТМ» пред`явлено позов про стягнення заборгованості за надані послуги з 01 жовтня 2017 року по 30 квітня 2018 року.
Відповідно до статті 322 ЦК України на власника покладається тягар утримання майна.
Проте новий власник майна не зобов`язаний повертати борги попереднього власника, якщо суд установить, що він не брав на себе обов`язку з їх сплати. Договори про надання послуг не обтяжують майна.
Отже, діючим законодавством не передбачено обов`язку покупця квартири сплачувати борги попередніх власників (наймачів) квартири за отримані ними раніше житлово-комунальні послуги, якщо це прямо не обумовлено в договорі купівлі-продажу.
Подібні за змістом правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 01 вересня 2020 року у справі № 686/6276/19 (провадження № 61-3604 св 20), від 14 вересня 2022 року у справі № 201/1807/21 (провадження № 61-2572 св 22), від 12 жовтня 2022 року у справі № 312/44/20 (провадження № 61-13033 св 20). 
Зважаючи, що матеріали справи не містять доказів, що ОСОБА_1 проживала у спірній квартирі та користувалась послугами, що надає КП «ХТМ» судова колегія не вбачає підстав для стягнення з неї заборгованості за послуги з теплопостачання за спірний період. Оскільки власником майна до 10 січня 2020 року з відповідачів був лише ОСОБА_2 , обов`язок сплати вартості житлово-комунальних послуг, розмір яких становить 21379,50 грн, має бути покладено виключно на нього. 
Щодо заяви ОСОБА_1 про застосування наслідків спливу строку позовної давності, то вона задоволенню не підлягає з огляду на таке.
Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). 
Відповідно до частин 3 та 4 статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
Між тим, постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із змінами і доповненнями) з 12 березня 2020 року на всій території України установлено карантин. Строк карантину неодноразово продовжувався.
Запроваджено обмежувальні заходи щодо протидії поширенню коронавірусу COVID-19, які безпосередньо впливають на виконання державою своєї соціальної, економічної, правозахисної функцій, введено певні обмеження прав та свобод людини і громадянина.
Законом України від 17 березня 2020 року № 530-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» введення карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, віднесено до форс-мажорних обставин (частина 2 статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати»).
Законом України від 30 березня 2020 року № 540-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням хвороби COVID-19» (далі - Закон    № 540-ІХ), який набрав чинності 02 квітня 2020 року продовжено позовну давність на період карантину. 
Законом № 540-IX розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено, зокрема, пунктом 12 такого змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину».
У постановах Верховного Суду від 07 вересня 2022 року у справі № 679/1136/21 (провадження № 61-5238св22) та від 20 квітня 2023 року у справі № 728/1765/21 (провадження № 61-6640св21) зазначено, що «у пункті 12 розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у редакції Закону України від 30 березня 2020 року № 540-IX перелічені всі статті цього Кодексу, які визначають строки позовної давності. І всі ці строки продовжено для всіх суб`єктів цивільних правовідносин на строк дії карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)».
З урахуванням пункту 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України та часу введення в Україні карантину у межах позовної давності знаходиться період з березня 2017 року.
Крім того, пунктом 19 «Прикінцевих та перехідних положень» ЦК України, передбачено, що у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 129 3цього Кодексу, продовжуються на строк його дії.
24 лютого 2022 року строком на 30 діб в Україні було введено воєнний стан відповідно до Указу Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України «Про затвердження Указу Президента України» «Про введення воєнного стану в Україні».
В подальшому, відповідно до Указів Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» та від 24 лютого 2022 року № 65/2022 «Про загальну мобілізацію» неодноразово були внесені зміни щодо продовження строку дії воєнного стану в Україні та проведення мобілізації та наразі воєнний стан триває.
Виходячи з наведеного, наслідки спливу позовної давності може бути застосовано лише до платежів, строк сплати яких був визначений до 20 березня 2017 року. Між тим, відповідно до відомості про нарахування та оплату за послуги з теплопостачання з урахуванням періоду платежу заборгованість нараховано за період з жовтня 2017 року по 30 квітня 2018 року включно, тобто, в межах позовної давності.
Заперечення ОСОБА_1 , що будинок відключено від теплопостачання, оскільки згідно з актом № ОНОТ/1797 від 29 жовтня 2018 року було проведено пломбування запірної арматури за адресою АДРЕСА_2 є необґрунтованими. Позивачем заявлено до стягнення заборгованість, нараховану за період з 01 жовтня 2017 року по 30 квітня 2018 року. Між тим, акт, на який посилається відповідачка, було складено 29 жовтня 2018 року, тобто поза межами спірного періоду.
Доказів ненадання послуг, а також, що будинок за адресою АДРЕСА_2 було відключено від центрального теплопостачання згідно з Порядком відключення споживачів від мереж (систем) централізованого опалення (теплопостачання) та постачання гарячої води, затвердженого Наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України 26 липня 2019 року № 169 матеріали справи не містять, відповідний акт про відключення будівлі, в тому числі житлового будинку, від зовнішніх інженерних мереж (систем) централізованого опалення (теплопостачання) / постачання гарячої води відсутній.
Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, фактично зводиться до переоцінки доказів, яким судом надана належна оцінка.
Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Отже, рішення суду підлягає зміні шляхом стягненню боргу за комунальні послуги за період з 01 жовтня 2017 року по 01 жовтня 2018 року лише з ОСОБА_2 .
Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (частина 13 статті 141 ЦПК України).
При зверненні до суду з позовною заявою КП «ХТМ» сплачено 2684 грн (а .с. 1 ).
ОСОБА_1 за подання заяви про перегляд заочного рішення 605,60 грн (а.с. 65), апеляційної скарги – 4026 грн (а. с. 115).
Зважаючи, що позов задоволено лише щодо відповідача ОСОБА_2 , то саме х нього має бути стягнуті судові витрати за розгляд справи в суді першої інстанції.
Оскільки апеляційну скаргу задоволено (частково) та підстави стягнення боргу з ОСОБА_1 відсутні, останній має бути відшкодовано 605,60+4026 = 4631,60 грн.
Керуючись ст. ст. 367, 376, 382, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Київського районного суду м. Харкова від 15 серпня 2024 року змінити.
Позов Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості задовольнити.
Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , АДРЕСА_3 ) на користь Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» (м. Харків, вул. Мефодіївська, буд. 11, код ЄДРПОУ: 31557119) заборгованість за опалення за період 01 жовтня 2017 року по 30 квітня 2018 року 21379 (двадцять одна тисяча триста сімдесят дев`ять) грн. 50 коп. та 2684 (дві тисячі шістсот вісімдесят чотири) грн судового збору.
В іншій частині позов Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості залишити без задоволення
Стягнути з Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» (м. Харків, вул. Мефодіївська, буд. 11, код ЄДРПОУ: 31557119) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 , АДРЕСА_4 ) 4631 (чотири тисячі шістсот тридцять одна) грн 60 коп. судового збору.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.
Повний текст постанови складено 04 квітня 2025 року.

Головуючий                                                                Ю.М. Мальований

Судді                                                                        Н.П. Пилипчук

                                                                               В.Б. Яцина