ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
05 травня 2025 р. 	Справа № 480/10435/24	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Бегунца А.О.,
Суддів: Присяжнюк О.В. ,  Русанової В.Б. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Сумського окружного адміністративного суду від 25.12.2024, головуючий суддя І інстанції: В.О. Павлічек, вул. Герасима Кондратьєва, 159, м. Суми, 40602, повний текст складено 25.12.24  по справі № 480/10435/24
за позовом                ОСОБА_1  
до               Зарічного відділу державної виконавчої служби у місті Суми Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції                       
про скасування постанови,
ВСТАНОВИВ:
Позивач, ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою до Зарічного відділу державної виконавчої служби у м. Суми Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (далі – Зарічний ВДВС у м. Суми СХ МРУМЮ) , в якій просив :
визнати протиправною та скасувати постанову Зарічного ВДВС у м. Суми СХ МРУМЮ № 76642837 від 26.112024.
Також позивачем було подано заяву щодо звільнення від сплати судового збору.
Ухвалою Сумського окружного адміністративного суду від 06.12.2024 позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви упродовж семи днів з дня вручення копії ухвали.
Залишаючи без руху позовну заяву ОСОБА_1 суд першої інстанції зазначив, що позивачем у позовній заяві не  зазначено : реєстраційний номер облікової картки платника податків за його наявності або номер і серія паспорта позивача; власне письмове підтвердження про те, що ним не подано іншого позову (позовів) до цього самого відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав; відомості про наявність або відсутність у ОСОБА_1 та Зарічного ВДВС у м. Суми СХ МРУМЮ електронного кабінету. Вказано, що позивачем не додано до позовної заяви копій паспорта, як документа, що підтверджує наявність у позивача процесуальної правосуб`єктності та реєстраційного номеру облікової картки платника податків та додано до позовної заяви не засвідчені копії документів, а також позивачем не додано до позовної заяви копії всіх документів, що приєднуються до позовної заяви для відповідача.
Щодо заяви про звільнення від сплати судового збору, в ухвалі про залишення позовної заяви без руху, суд зазначив, що на даний час у суду відсутня можливість розглянути дану заяву, оскільки надані позивачем суду відомості з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про джерела/суми нарахованого доходу, нарахованого (перерахованого) податку та військового збору станом на 04.10.2024 належним чином не завірені.
18.12.2024 на виконання вимог ухвали Сумського окружного адміністративного суду від 06.12.2024 позивачем подано до суду позовну заяву (повторно вдруге).
Ухвалою Сумського окружного адміністративного суду від 25.12.2024 позовну заяву ОСОБА_1 повернуто позивачу.
Повертаючи позовну заяву ОСОБА_1 суд першої інстанції зазначив, що 18.12.2024 позивачем  подано до суду позовну заяву (повторно вдруге) із зазначенням власних письмових підтверджень про те, що позивачем не подано іншого позову (позовів) до цього самого відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав; відомостей про відсутність у ОСОБА_1 електронного кабінету. Також у даній позовній заяві зазначено, що про наявність електронного кабінету у Зарічного ВДВС у м. Суми СХ МРУМЮ відомості у позивача відсутні.
При цьому, у поданій вдруге позовній заяві, не зазначено реєстраційний номер облікової картки платника податків за його наявності або номер і серії паспорта позивача. Також позивачем до поданої повторно (вдруге) позовної заяви не додано належним чином завірених копій документів, які додаються до позовної заяви для суду (в тому числі відомості з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про джерела/суми нарахованого доходу, нарахованого (перерахованого) податку та військового збору станом на 04.10.2024), а також копії всіх документів, що приєднуються до позовної заяви для відповідача.
Враховуючи наведене, суд першої інстанції прийшов до висновку, що позивачем частково виконано ухвалу про залишення позовної заяви без руху.
Не погоджуючись із зазначеними судовими рішеннями, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, просить скасувати ухвалу Сумського окружного адміністративного суду від 25.12.2024. Визнати протиправною та скасувати постанову ВП  № 76642837 від 26.112024
В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що вимоги суду першої інстанції про зазначення в позовній заяві реєстраційного номеру облікової картки платника податків за його наявності або номеру і серії паспорта позивача не узгоджується з вимогами п.п. 2 п. 5 ст. 160 КАС України.  Посилається на те, що виключний перелік документів, що додаються до позовної заяви, визначено ст. 161 КАС України, не містить вимог щодо надання копії паспорту та ідентифікаційного коду. Також зазначає, що є безпідставними висновки суду першої інстанції про те, що копії документів додані до позовної не завірені належним чином.
Відзив на апеляційну скаргу від відповідача не надходив, що не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 312 КАС України, апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції розглядаються в порядку, передбаченому для розгляду апеляційних скарг на рішення суду першої інстанції з урахуванням особливостей, визначених цією статтею.
Апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції, зазначені в пунктах 3, 6, 7, 11, 14, 26 частини першої статті 294 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження).
Відповідно п. 3 ч. 1 ст. 294 КАС України, окремо від рішення суду можуть бути оскаржені в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції щодо повернення заяви позивачеві (заявникові).
Згідно з ч. 4 ст. 243 КАС України, судове рішення, постановлене у письмовому провадженні, повинно бути складено у повному обсязі не пізніше закінчення встановлених цим Кодексом строків розгляду відповідної справи, заяви або клопотання.
За приписами ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги (ч. 1 ст. 308). Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ч. 2 ст. 308).
Відповідно до ч. 1 ст. 78 КАС України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їх представників.
Заслухавши суддю-доповідача, переглянувши судове рішення в межах доводів і вимог апеляційної скарги та перевіривши повноту встановлення судом фактичних обставин справи та правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з огляду на наступне.  
Згідно зі статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Відповідно до частини другої статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
Частиною першою статті 2 КАС визначено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Як передбачено пунктом 3 частини 1 статті 5 КАС України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист у спосіб, визначений у цій статті, зокрема шляхом визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій.
Право на судовий захист реалізується особою шляхом подання позовної заяви до суду, вимоги щодо форми та змісту якої встановлені нормами статті 160 КАС.
Колегія суддів зазначає, що беручи до уваги завдання суду забезпечити розгляд і вирішення справи в розумний строк, суд може не залишати позовну заяву без руху, якщо недоліки є неістотними, і можуть бути усунуті в процесі підготовки справи до судового розгляду.
Щодо висновків суду про встановлення адміністративної дієздатності позивача, а на її підтвердження не надано копії паспорту.
Відповідно до п.2 ч. 5 ст. 160 КАС України в позовній заяві зазначається: повне найменування (для юридичних осіб) або ім`я (прізвище, ім`я та по батькові) (для фізичних осіб) сторін та інших учасників справи, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), поштовий індекс, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України (для юридичних осіб, зареєстрованих за законодавством України), реєстраційний номер облікової картки платника податків (для фізичних осіб) за його наявності або номер і серія паспорта для фізичних осіб - громадян України (якщо такі відомості відомі позивачу), відомі номери засобів зв`язку, адреса електронної пошти, відомості про наявність або відсутність електронного кабінету.
Вимог, щодо надання копії паспорту зазначена норма статті 160 КАС України не містить, а отже зазначена вимога суду першої інстанції є необґрунтованою.
Згідно вимог п. 2 ч. 5 ст. 160 КАС України в позовній заяві зокрема зазначається реєстраційний номер облікової картки платника податків (для фізичних осіб) за його наявності або номер і серія паспорта для фізичних осіб - громадян України (якщо такі відомості відомі позивачу).
З аналізу зазначеної норми законодавець надає позивачу (фізичній особі) альтернативу щодо зазначення реєстраційного номеру облікової картки платника податків або номеру і серії паспорту.
Суд апеляційної інстанції погоджується з твердженням Сумського окружного адміністративного суду про те, що відповідні відомості не були зазначені позивачем ні у позовній заяві, ні в позовній заяві поданій повторно.
Водночас, як свідчать матеріали справи, до позовної заяви ОСОБА_1 додано копію оскаржуваної постанови Зарічного ВДВС у м. Суми СХ МРУМЮ № 76642837 від 26.112024 та копію відомостей з Державного реєстру фізичних осіб – платників податків про джерела/суми нарахованого доходу, нарахованого (перерахованого) податку та військового збору в яких міститься реєстраційний номер облікової карти платника податків позивача.
Отже, наявні у матеріалах справи документи давали об`єктивну змогу встановити реєстраційний номер облікової картки платника податків позивача.
За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що вказуючи в оскаржуваній ухвалі на невиконання представником позивача вимог п. 2 ч. 5 ст. 160 КАС України в частині зазначення реєстраційного номеру облікової картки платника податків або номера і серії паспорта, суд першої інстанції неналежним чином дослідив позовну заяву і додані до неї документи, а також заяву про усунення недоліків, у зв`язку з чим прийшов до помилкового висновку про ненадання позивачем відповідних відомостей.
Також, повертаючи позовну заяву, суд першої інстанції,  виходив із того, що позивач не виконав вимог ухвали суду першої інстанції від 06.12.2024, в тій частині, що не надав належним чином завірених копій документів, що приєднуються до позовної заяви. 
За приписами ч. 1 ст. 161 КАС України до позовної заяви додаються її копії, а також копії доданих до позовної заяви документів відповідно до кількості учасників справи, крім випадків, визначених частиною другою цієї статті.
Положення частини 4 статті 161 КАС України встановлюють імперативний припис щодо поведінки заявника позову, а саме-норма цієї статті зобов`язує позивача додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, в той же час інша частина цієї статті надає право позивачу у разі подання письмових чи електронних доказів додати до позовної заяви копії відповідних доказів.
Тобто, процесуальний закон зобов`язує позивача надати до позовної заяви лише наявні в нього докази.
В той же час, колегія суддів зазначає, що питання про достатність, належність та допустимість таких доказів вирішується судом вже на стадії розгляду справи по суті. І тоді суд, який окрім іншого, відповідно до ч. 3 ст. 77 КАС України наділений повноваженнями збирати докази з власної ініціативи, має можливість під час розгляду справи за необхідності звернутись до відповідача чи інших осіб, які володіють необхідною для встановлення обставин справи інформацією, щодо витребування оригіналів документів, або належним чином завірених копій останніх.
Верховний Суд у постанові від 18.02.2020 у справі № 320/3053/19 звернув увагу, що положення частини третьої статті 77 КАС України надають суду право пропонувати сторонам надати докази та збирати докази з власної ініціативи. Суд не повинен позбавляти особу права доступу до суду у зв`язку з відсутністю у неї певних документів, які можуть слугувати доказами у справі. Тим більше, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, що визначено частиною другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України.
Отже, суд не повинен тлумачити положення статті 169 КАС України у такий спосіб, щоб створювати штучні перешкоди для доступу до правосуддя в адміністративній справі, а також, застосовуючи положення статей 160,161 КАС України формально підходити до цих правових норм.
Вказане узгоджується з правовою позицією Верховного Суду висловленою у справах № 420/45/20, № 215/4776/18 та № 215/5994/18.
Враховуючи вищенаведене, колегія суддів зазначає, що не засвідчення копії документів наданих позивачем до позовної заяви не може бути підставою для повернення позову, а суд оцінює подані докази та чи є вони належними, під час розгляду справи.
Щодо посилань суду першої інстанції на те, що позивачем не додано належним чином завірені  відомості з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про джерела/суми нарахованого доходу, нарахованого (перерахованого) податку та військового збору станом на 04.10.202, колегія суддів зазначає наступне.
Як вбачається з матеріалів справи відомості з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про джерела/суми нарахованого доходу, нарахованого (перерахованого) податку та військового збору станом на 04.10.2024 були додані позивачем до заяви щодо звільнення від сплати судового збору.
Проте, судом першої інстанції  заява щодо звільнення від сплати судового збору не розглядалась. 
Колегія суддів вважає, що саме під час розгляду заяви щодо звільнення від сплати судового збору судом першої інстанції має буди надана оцінка доказам наданим позивачем на підтвердження скрутного майнового стану.
Колегія суддів зазначає, що повернення позовної заяви лише з тієї причини, що позивачем не зазначено реєстраційний номер облікової картки платника податків за його наявності або номер і серії паспорта позивача, а також не додано належним чином завірених копій документів, - з урахуванням завдання адміністративного судочинства та права громадянина на судовий захист від порушень з боку суб`єкта владних повноважень, - є явно непропорційним. Зазначена судом першої інстанції причина повернення позовної заяви ніяким чином не перешкоджає відкриттю провадження у справі. Частина 4 статті 160 КАС України налаштовує адміністративні суди сприяти позивачам в оформленні позовної заяви, а не повертати з формальних причин.
Верховний суд в постанові від 29.09.2022 у справі № 500/1912/22 звернув увагу на те, що при застосуванні процесуальних норм слід уникати як надмірного формалізму, так і надмірної гнучкості, які можуть призвести до неправомірного обмеження права на доступ до суду, гарантованого статтею 6 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Зазначений підхід неодноразово був застосований Верховним Судом, зокрема у постановах від 21.12.2023 у справі № 520/1189/23, від 12.02.2024 у справі № 140/10393/23, від 12.02.2024 у справі № 140/23249/23, від 12.02.2024 у справі № 140/21477/23 та від 02.07.2024 у справі № 440/2984/21.
Відповідно до ч. 2 ст.6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
Статтями 1 та 17 Закону України від 23.02.2006 № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.
Зокрема, Європейським судом з прав людини (далі по тексту - ЄСПЛ) зазначено, що “надмірний формалізм” може суперечити вимозі забезпечення практичного та ефективного права на доступ до суду згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Це зазвичай відбувається у випадку особливо вузького тлумачення процесуальної норми, що перешкоджає розгляду скарг заявника по суті, із супутнім ризиком порушення його чи її права на ефективний судовий захист (див. рішення у справах «Zubac v. Croatia», «Beles and Others v. the Czech Republic», № 47273/99, пп. 50-51 та 69, та «Walchli v. France», № 35787/03, п. 29).
При цьому, ЄСПЛ провів лінію між формалізмом та надмірним формалізмом. Так, формалізм є явищем позитивним та необхідним, оскільки забезпечує чітке дотримання судами процесу. Надмірний ж формалізм заважає практичному та ефективному доступу до суду. Формалізм не є надмірним, якщо сприяє правовій визначеності та належному здійсненню правосуддя.
У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке відповідно до практики ЄСПЛ включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати «вирішення» спору судом (рішення у справі «Kutic v. Croatia», заява № 48778/99, пункт 25).
Рішеннями ЄСПЛ визначено, що право на доступ до суду має «застосовуватися на практиці і бути ефективним». Для того щоб право на доступ було ефективним, особа «повинна мати реальну можливість оскаржити дію, що порушує її права» (рішення у справах «Bellet v. France» та «Nunes Dias v. Portugal»).
Суворе трактування національним законодавством процесуального правила (надмірний формалізм) може позбавити заявників права звертатися до суду (рішення ЄСПЛ у справі «Perez de Rada Cavanilles v. Spain»).
Колегія суддів, аналізуючи матеріали даної справи, зауважує, що зміст поданої позивачем позовної заяви до суду першої інстанції, не дивлячись на її недоліки в контексті встановлених до цього документу вимог процесуального закону, дає можливість суду встановити сторін, їх місцезнаходження, засоби зв`язку, зміст позовних вимог і виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, перелік документів та інших доказів, що додаються до заяви.
Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції дійшов передчасного висновку про повернення позовної заяви, а тому наявні підстави для її скасування та направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Відповідно до статті 320 КАС України неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання, є підставами для скасування ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Приписами статті 353 КАС України визначено, що підставою для скасування ухвали судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи для продовження розгляду є неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, що призвели до постановлення незаконної ухвали суду першої інстанції та (або) постанови суду апеляційної інстанції, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі.
Позивач в апеляційній скарзі просить скасувати оскаржувану ухвалу та задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, проте апеляційному розгляду підлягає ухвала про повернення позовної заяви, а не вирішення справи по суті, з огляду на що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково.
Згідно з статтею 320 КАС України підставами для скасування ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків суду обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання.
Відповідно до частини третьої статті 312 КАС України у випадках скасування судом апеляційної інстанції ухвал про відмову у відкритті провадження у справі, про повернення позовної заяви, зупинення провадження у справі, закриття провадження у справі, про залишення позову без розгляду справа (заява) передається на розгляд суду першої інстанції.
Отже, з огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваної ухвали порушені норми процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання, що відповідно до ст. 320 КАС України є підставою для скасування ухвали Сумського окружного адміністративного суду від 25.12.2024, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направленню справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.  
Керуючись статтями 242, 243, 250, 308, 312, 315, 320, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд      
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.
Ухвалу  Сумського окружного адміністративного суду від 25.12.2024 по справі № 480/10435/24 - скасувати.
Адміністративну справу № 480/10435/24 направити до Сумського окружного адміністративного суду - для продовження розгляду.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню.. 

Головуючий суддя 		А.О. Бегунц 	
Судді	   	О.В. Присяжнюк    В.Б. Русанова