УХВАЛА
19 березня 2025 року                                                                  
м. Київ
справа № 534/1389/21
провадження № 61-1398св24
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
судді-доповідача Литвиненко І. В.,
суддів: Грушицького А. І., Петрова Є. В., Пророка В. В., Ситнік О. М.,
учасники справи:
позивач за первісним позовом - ОСОБА_1 ,
відповідач за первісним позовом - ОСОБА_2 , 
треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору за первісним позовом: державний реєстратор Виконавчого комітету Горішньоплавнівської міської ради Кременчуцького району Полтавської області Шумей Любов Михайлівна, ОСОБА_3 ,
позивач за об`єднаним позовом - ОСОБА_1 ,
відповідач за об`єднаним позовом - ОСОБА_4 ,
треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору за об`єднаним позовом: ОСОБА_2 , приватний нотаріус Кременчуцького районного нотаріального округу Полтавської області Скрит Ліна Георгіївна, державний реєстратор Виконавчого комітету Горішньоплавнівської міської ради Кременчуцького району Полтавської області Шумей Любов Михайлівна, ОСОБА_3 ,
розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Комсомольського міського суду Полтавської області від 05 липня 2023 року під головуванням судді Морозова В. Ю., додаткове рішення Комсомольського міського суду Полтавської області від 13 липня 2023 року під головуванням судді Морозова В. Ю. та постанову Полтавського апеляційного суду від 18 грудня 2023 року у складі колегії суддів: Бутенко С. Б., Обідіної О. І., Прядкіної О. В., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: державний реєстратор Виконавчого комітету Горішньоплавнівської міської ради Кременчуцького району Полтавської області Шумей Любов Михайлівна, ОСОБА_3 , про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно та відшкодування моральної шкоди, та за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_2 , приватний нотаріус Кременчуцького районного нотаріального округу Полтавської області Скрит Ліна Георгіївна, державний реєстратор Виконавчого комітету Горішньоплавнівської міської ради Кременчуцького району Полтавської області Шумей Любов Михайлівна, ОСОБА_3 , про витребування майна та скасування державної реєстрації,
ВСТАНОВИВ
Короткий зміст позовних вимог 
У серпні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом, надалі уточненим, до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: державний реєстратор Виконавчого комітету Горішньоплавнівської міської ради Кременчуцького району Полтавської області (далі - державний реєстратор) Шумей Л. М., ОСОБА_3 , про скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно, витребування майна та відшкодування моральної шкоди.
У вересні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, надалі уточненим, до ОСОБА_4 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_2., приватний нотаріус Кременчуцького районного нотаріального округу Полтавської області (далі - приватний нотаріус) Скрит Л. Г., державний реєстратор Шумей Л. М., ОСОБА_3 , про визнання недійсним договору купівлі-продажу, скасування державної реєстрації права власності та витребування майна.
Комсомольський міський суд Полтавської області ухвалою від 11 жовтня 2022 року об`єднав зазначені позови одне провадження. 
В обґрунтування позовних вимог вказував, що відповідно до договору купівлі-продажу від 25 березня 2008 року ОСОБА_5 продала, а він, перебуваючи у шлюбі з  ОСОБА_3 , купив земельну ділянку площею 0,1000 га на АДРЕСА_1 , призначену для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд. Зазначену земельну ділянку оформили на ОСОБА_3 , проте він як чоловік покупця надав нотаріально посвідчену згоду на купівлю земельної ділянки та оформлення її на дружину.
Комсомольський міський суд Полтавської області рішенням від 15 лютого 2021 року у справі № 534/223/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа - ОСОБА_2 , про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, поділ та виділ майна в натурі, визнав спірну земельну ділянку об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_3 та визначив (визнав) у такому майні розмір часток кожного із співвласників по 1/2 частці. Припинив право спільної сумісної власності на спірну земельну ділянку шляхом її поділу в натурі та виділив ОСОБА_1 у приватну власність земельну ділянку площею 500 кв. м та визнав за ним право власності на таке майно як на самостійний об`єкт права власності.
Проте, після набрання законної сили рішенням суду у справі № 534/223/19, спірна земельна ділянка вибула з його володіння внаслідок реєстрації 17 червня 2021 року за ОСОБА_2 права власності на спірне майно із внесенням відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
У подальшому ОСОБА_2 відчужила спірну земельну ділянку ОСОБА_4 за договором купівлі-продажу від 01 липня 2021 року.
Зазначав, що ОСОБА_2 знала про припинення у неї права власності на спірну земельну ділянку, а тому її дії щодо реєстрації за собою права власності на спірне майно та у подальшому продаж спірної земельної ділянки ОСОБА_4 є протиправними та незаконними.
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Комсомольський міський суд Полтавської області рішенням від 05 липня 2023 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 задовольнив частково.
Витребував від ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 земельну ділянку, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер 5310200000:50:026:0696, право власності на яку, як на самосійний об`єкт нерухомості, визнано за ОСОБА_1 рішенням Комсомольського міського суду Полтавської області від 15 лютого 2021 року у справі № 534/223/19 (площею 500 кв. м, позначену у додатку № 2 до висновку експерта від 06 лютого 2019 року № 1/5-19 жовтим кольором), і право власності щодо якої зареєстровано за ОСОБА_2 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 58800635, від 17 червня 2021 року о 10:01:52 год.
Скасував рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) з індексним номером 58800635 від 17 червня 2021 року, прийняте державним реєстратором Шумей Л. М., щодо державної реєстрації права власності за ОСОБА_2 на земельну ділянку, кадастровий номер 5310200000:50:026:0696, площею 0,1 га за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 2387783553102, дата та час реєстрації 14 червня 2021 року 11:52:41.
Скасував державну реєстрацію прав та їх обтяжень, що мало наслідком державну реєстрацію набуття речових прав, а саме щодо державної реєстрації права власності за ОСОБА_2 на земельну ділянку, кадастровий номер 5310200000:50:026:0696, площею 0,1 га за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 2387783553102, дата та час реєстрації 14 червня 2021 року 11:52:41, на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 17 червня 2021 року, прийнятого державним реєстратором Шумей Л. М. 
Стягнув з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 10 000,00 грн на відшкодування моральної шкоди.
Вирішив питання щодо розподілу судових витрат.
У іншій частині позовних вимог відмовив.
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_4 задовольнив повністю.
Визнав недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки, серія та номер: НРЕ №№ 899804, 899805, реєстровий номер № 712, посвідчений 01 липня 2021 року приватним нотаріусом Скрит Л. Г., за яким ОСОБА_2 продала, а  ОСОБА_4 купила земельну ділянку, кадастровий номер 5310200000:50:026:0696, площею 0,1 га розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 2387783553102, цільове призначення земельної ділянки 02.01 (для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд).
Скасував рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 59051788 від 01 липня 2021 року, прийняте (внесене) державним реєстратором приватним нотаріусом Скрит Л. Г., щодо державної реєстрації права власності за ОСОБА_4 на земельну ділянку, кадастровий номер 5310200000:50:026:0696, площею 0,1 га, за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 2387783553102, дата та час державної реєстрації 01 липня 2021 року о 17:32:35, номер запису про право власності/довірчої власності 42775514.
Скасував державну реєстрацію прав та їх обтяжень, що мало наслідком державну реєстрацію набуття речових прав на земельну ділянку, кадастровий номер 5310200000:50:026:0696, площею 0,1 га, за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 2387783553102, дата та час реєстрації 01 липня 2021 року о 17:32:35 номер запису про право власності/довірчої власності 42775514, проведену 01 липня 2021 року державним реєстратором приватним нотаріусом Скрит Л. Г. за ОСОБА_4 . 
Витребував від ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 земельну ділянку, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер 5310200000:50:026:0696, право власності на яку, як на самосійний об`єкт нерухомості, визнано за ОСОБА_1 рішенням Комсомольського міського суду Полтавської області від 15 лютого 2021 року у справі № 534/223/19 (площею 500 кв. м, позначену в додатку № 2 до висновку експерта від 06 лютого 2019 року № 1/5-19 жовтим кольором).
Рішення суду першої інстанції обґрунтовано тим, що ОСОБА_2 , будучи стороною договору купівлі-продажу земельної ділянки від 25 березня 2008 року та учасником справи № 534/223/19, знала про припинення її права власності на спірне майно. Тому дії ОСОБА_2 щодо реєстрації за собою права власності на спірну земельну ділянку є протиправними. Такими діями ОСОБА_2 завдала позивачу моральну шкоду, яка полягала у порушенні психологічного стану позивача через факт незаконного заволодіння майном. Розмір завданої позивачу моральної шкоди суд оцінив у 10 000,00 грн.
Оскільки спірна земельна ділянка вибула із володіння ОСОБА_1 поза його волею та у подальшому була відчужена ОСОБА_2 . ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу, то суд першої інстанції зазначив, що наявні правові підстави для визнання недійсним договору купівлі-продажу спірної земельної ділянки, скасування рішень про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_4 та витребування спірної земельної ділянки від останнього набувача на підставі статей 387, 388 ЦК України. 
Комсомольський міський суд Полтавської області додатковим рішенням від 13 липня 2023 року заяву ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення про стягнення витрат на правничу допомогу задовольнив частково.
Стягнув з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати зі сплати судового збору у розмірі 4 170,40 грн.
Стягнув з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 витрати зі сплати судового збору у розмірі 2 808,40 грн.
Стягнув у рівних частках з ОСОБА_2 та ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу у розмірі 25 000,00 грн.
У іншій частині вимог заяви відмовив.
Частково задовольняючи заяву про стягнення з відповідачів на користь позивача витрат на правничу допомогу у розмірі 25 000,00 грн, суд першої інстанції зазначив, що заявлена позивачем сума правничої допомоги у розмірі 56 000,00 грн не відповідає принципу розумності.
Полтавський апеляційний суд постановою від 18 грудня 2023 року апеляційні скарги адвоката Ульянова Р. А., який діє в інтересах ОСОБА_4 , та ОСОБА_3 на рішення Комсомольського міського суду Полтавської області від 05 липня 2023 року та апеляційну скаргу адвоката Ульянова Р. А., який діє в інтересах ОСОБА_4 на додаткове рішення Комсомольського міського суду Полтавської області від 13 липня 2023 року залишив без задоволення.
Рішення Комсомольського міського суду Полтавської області від 05 липня 2023 року та додаткове рішення Комсомольського міського суду Полтавської області від 13 липня 2023 року залишив без змін.
Стягнув з ОСОБА_4 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 на відшкодування судових витрат на правничу допомогу, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, по 5 000,00 грн з кожної.
Апеляційний суд зазначив, що спірна земельна ділянка вибула із володіння позивача поза його волею шляхом реєстрації ОСОБА_2 права власності на спірне майно. Та обставина, що ОСОБА_4 не знала про відсутність у  ОСОБА_2 права на відчуження земельної ділянки, не впливає на обсяг права позивача, як власника земельної ділянки, витребувати своє майно від особи, яка недобросовісно заволоділа ним так і в особи, яка не знала і не могла знати при укладенні договору купівлі-продажу про вибуття майна з володіння власника не з його волі іншим шляхом.
Суд апеляційної інстанції погодився із визначеним судом першої інстанції розміром відшкодування правничої допомоги у сумі 25 000,00 грн та зазначив, що такий розмір відповідає принципу розумності та реальності таких витрат.
Короткий зміст вимог та узагальнені доводи касаційної скарги
У січні 2024 року ОСОБА_4 подала до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Комсомольського міського суду Полтавської області від 05 липня 2023 року, додаткове рішення Комсомольського міського суду Полтавської області від 13 липня 2023 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 18 грудня 2023 року, в якій просить оскаржені судові рішення скасувати, ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.
Наведені в касаційній скарзі доводи містять підстави, визначені пунктами 1, 3 частини другої статті 389 ЦПК України, для відкриття касаційного провадження. 
Заявник зазначає, що суди першої  та апеляційної інстанцій не врахували висновки, викладені у постановах: 
Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16, від 07 листопада 2018 року у справах № 488/5027/14, № 488/6211/14, від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16, від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2684/13, від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17, від 13 листопада 2019 року у справі № 755/9215/15, від 21 січня 2020 року у справі № 908/2606/18, від 01 квітня 2020 року у справі № 610/1030/18, від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17, від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16, від 14 грудня 2021 року у справі № 344/16879/15, від 06 липня 2022 року у справі № 914/2618/16, від 13 липня 2022 року у справі № 199/8324/19, від 18 січня 2023 року у справі № 488/2807/17, від 01 березня 2023 року у справі № 522/22473/15; Верховного Суду від 17 січня 2024 року у справі № 752/18246/21.
Також заявник посилається на те, що відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, а саме щодо застосування статті 388 ЦК України коли добросовісний набувач за оплатним договором придбав нерухоме майно, власник якого не вступив у володіння цим майном та не зареєстрував за собою право власності на таке майно. 
Заявник зазначає, що позивач не зареєстрував за собою право власності на спірне майно, не набув його у володіння, а тому у нього відсутні правові підстави для витребування земельної ділянки від добросовісного набувача.
При укладенні оспорюваного договору купівлі-продажу земельної ділянки ОСОБА_4 покладалася на відомості Державного реєстру речових прав та Державного земельного кадастру, відповідно до яких власником спірної земельної ділянки була ОСОБА_2 , тому вона є добросовісним набувачем та зазнала непропорційного втручання у право мирного володіння своїм майном.
Суди не врахували, що права особи, яка вважає себе власником майна, не захищаються шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням статей 215, 216 ЦК України, а такий захист можливий лише шляхом пред`явлення віндикаційного позову. Тому обраний позивачем спосіб захисту порушеного права у вигляді вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу спірної земельної ділянки  є неефективним.
Вирішуючи питання щодо стягнення з відповідачів витрат на правничу допомогу, суди не врахували, що у порушення вимог частини першої статті 246 ЦПК України ОСОБА_1 не обґрунтував поважність причин неподання доказів, що підтверджують розмір понесених ним судових витрат, до закінчення судових дебатів у справі. Тому суд мав відмовити у задоволенні заяви про стягнення таких витрат.
Узагальнені доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу
У травні 2024 року від ОСОБА_1 до Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу, в якому він просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржені судові рішення - без змін.
Зазначав, що він є законним власником спірної земельної ділянки, незважаючи на відсутність державної реєстрації права власності на спірне майно. Обставини щодо набуття ним права власності на спірну земельну ділянку, встановлені судом у справі № 534/223/19.
Звертаючись до суду із позовом до ОСОБА_4 , він обрав ефективний спосіб захисту свого порушеного права, який призведе до поновлення порушених прав без застосування додаткових способів захисту.
Заяву про відшкодування витрат на правничу допомогу він подав відповідно до вимог ЦПК України.
Рух справи в суді касаційної інстанції
Верховний Суд ухвалою від 21 березня 2024 року відкрив касаційне провадження у цій справі та витребував справу із Комсомольського міського суду Полтавської області.
Справа № 534/1389/21 надійшла до Верховного Суду 03 квітня 2024 року.
Верховний Суд ухвалою від 12 березня 2025 року справу призначив до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження колегією в складі п`яти суддів.
Фактичні обставини справи, з`ясовані судами
Відповідно до договору купівлі-продажу земельної ділянки несільськогосподарського призначення від 25 березня 2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Комсомольського міського нотаріального округу Куц С. М. за реєстровим № 2396, ОСОБА_5 , від імені якої діяв за довіреністю ОСОБА_3, продала ОСОБА_3 земельну ділянку загальною площею 0,1000 га, що розташована на території Комсомольської міської ради Полтавської області, призначену для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, яка належала їй на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку ЯГ № 679205, виданого Комсомольською міською радою Полтавської області 18 січня 2008 року та зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 010854700017, кадастровий номер 5310200000:50:026:0696.
Комсомольський міський суд Полтавської області рішенням від 15 лютого 2021 року у справі № 534/223/19 позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа - ОСОБА_2 , про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, поділ та виділ майна задовольнив. Визнав земельну ділянку, загальною площею 1, 000 кв. м, яка розташована на АДРЕСА_1 , кадастровий номер 5310200000:50:026:0696, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_3 . Визначив у такому майні розмір часток кожного із співвласників відповідно до рівності часток співвласників по 1/2 частині. Припинив право спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на вказану земельну ділянку шляхом її поділу в натурі відповідно до висновку експерта від 06 лютого 2019 року № 1/5-19. Виділив ОСОБА_1 у натурі у приватну власність земельну ділянку, площею 500 кв. м, позначену в додатку № 2 до висновку експерта від 06 лютого 2019 року № 1/5-19 жовтим кольором, та відповідно визнав за ним право власності на таке майно, як самостійний об`єкт права власності. Виділив ОСОБА_3 у натурі у приватну власність земельну ділянку, площею 500 кв. м, позначену у додатку № 2 до висновку експерта від 06 лютого 2019 року № 1/5-19 зеленим кольором, та визнав за нею право власності на таке майно, як самостійний об`єкт права власності.
Полтавський апеляційний суд постановою від 03 червня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишив без задоволення, а рішення Комсомольського міського суду Полтавської області від 15 лютого 2021 року - без змін.
14 червня 2021 року на підставі копії державного акта про право власності на земельну ділянку серії ЯГ № 679205 від 18 січня 2008 року, який заявлено втраченим, державний реєстратор Шумей Л. М. зареєструвала право власності ОСОБА_2 на спірну земельну ділянку, номер запису про право власності 42549852, та на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 58800635 від 17 червня 2021 року внесла відповідний запис до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
01 липня 2021 року за договором купівлі-продажу, посвідченим приватним нотаріусом Скрит Л. Г. за реєстровим № 712, ОСОБА_2 продала спірну земельну ділянку ОСОБА_4 .
Того ж дня, 01 липня 2021 року державний реєстратор приватний нотаріус Скрит Л. Г. здійснила державну реєстрацію права ОСОБА_4 на земельну ділянку, кадастровий номер 5310200000:50:026:0696, площею 0,1 га, за адресою: АДРЕСА_1 , номер запису про право власності 42775514 та на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 59051788 від 01 липня 2021 року, внесла запис до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Позиція Верховного Суду 
Підстави відкриття касаційного провадження та межі розгляду справи
Згідно з частиною другою статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги. 
Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційне провадження підлягає закриттю з огляду на таке. 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).
Відповідно до частини третьої статті 3 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з частиною першою статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення.
Верховний Суд як суд касаційної інстанції у цивільних справах із перегляду в касаційному порядку судових рішень, ухвалених судами першої та апеляційної інстанцій, має виконувати повноваження щодо усунення порушень норм матеріального та/або процесуального права, виправлення судових помилок і недоліків, а не нового розгляду справи та нівелювання ролі судів першої та апеляційної інстанцій у чиненні правосуддя та розв`язанні цивільних спорів (абзац п`ятий пункту 7.7 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 22 листопада 2023 року № 10-р(II)/2023).
Частина третя статті 389 ЦПК України визначає випадки, за яких рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанова суду апеляційної інстанції не підлягають касаційному оскарженню, а саме не підлягають касаційному оскарженню: 1) рішення, ухвали суду першої інстанції та постанови, ухвали суду апеляційної інстанції у справах, рішення у яких підлягають перегляду в апеляційному порядку Верховним Судом; 2) судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, зазначених у цій же нормі ЦПК України.
Відповідно до частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є: 1) справи, у яких ціна позову не перевищує тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 2) справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує вісімдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 
3) справи про стягнення аліментів, збільшення та зменшення їх розміру, припинення стягнення аліментів, оплату додаткових витрат на дитину, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, якщо такі вимоги не пов`язані із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства); 4) справи про розірвання шлюбу; 5) справи про захист прав споживачів, ціна позову в яких не перевищує шістдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Додатково у пункті 2 частини третьої статті 389 ЦПК України конкретизовано випадки, за яких касаційне провадження має бути відкрите попри те, що справу визнано малозначною.
Такими випадками, зокрема, є наявність у касаційній скарзі питання права, що має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовної практики (підпункт «а»); особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи (підпункт «б»); значний суспільний інтерес або винятковість її значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу (підпункт «в»); віднесення судом першої інстанції справи до категорії малозначних помилково (підпункт «г»).
Згідно із частиною четвертою статті 274 ЦПК України в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах: 1) що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя; 2) щодо спадкування; 3) щодо приватизації державного житлового фонду; 4) щодо визнання необґрунтованими активів та їх витребування відповідно до глави 12 цього розділу; 5) в яких ціна позову перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 6) інші вимоги, об`єднані з вимогами у спорах, вказаних у пунктах 1-5 цієї частини.
Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом на 01 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).
Ціна позову у зазначеній справі становить 46 060 грн (26 060 грн - вартість земельної ділянки (визначена висновком про вартість) + 20 000 моральної шкоди) і не перевищує тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (3 028 грн * 30=90 840 грн).
Вирішення питання про розподіл судових витрат є складовою частиною судового рішення відповідно до пункту 6 частини першої статті 264 та пункту 2 частини п`ятої статті 265 ЦПК України і не змінює віднесення такої справи до категорії малозначних.
Тлумачення статті 19 ЦПК України свідчить, що малозначна справа є такою відповідно до закону, незалежно від того, чи визнавав її такою суд першої чи апеляційної інстанції. Оскільки частина шоста статті 19 ЦПК України розміщена в розділі 1 «Загальні положення» ЦПК України, то її дія поширюються й на стадію касаційного провадження.
Під час вирішення питання про відкриття касаційного провадження (зокрема й про відмову у відкритті провадження) в справі не надається правова оцінка законності та обґрунтованості оскаржуваних судових рішень, а виключно встановлюється наявність чи відсутність підстав для їх касаційного оскарження відповідно до вимог статей 389, 394 ЦПК України.
У касаційній скарзі не зазначено, що розгляд справи в касаційному суді має виняткове значення для заявника.
Посилання заявника на неврахування судом висновків, викладених в постановах Верховного Суду щодо застосування норми права в подібних правовідносинах є підставою касаційного оскарження судових рішень, передбаченою пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України, втім не є доводом, який в розумінні підпунктів «а»-«г» пункту 2 частини третьої статті 389 цього Кодексу підтверджує наявність випадку/випадків, який/які дає/дають право вважати судові рішення в малозначній справі такими, що підлягають касаційному оскарженню.
З урахуванням статусу Верховного Суду, в деяких випадках вирішення питання про можливість касаційного оскарження має відноситися до його дискреційних повноважень, так як розгляд скарг касаційним судом покликаний забезпечувати сталість судової практики, а не можливість проведення «розгляду заради розгляду».
Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи 
від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, потрібно вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.
Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви.
Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15 травня 2019 року у справі 
№ 761/10509/17, провадження № 14-53цс19, зазначила, якщо касаційна скарга прийнята до провадження суду касаційної інстанції помилково, касаційне провадження у справі належить закрити.
Вказаний правовий висновок підлягає застосуванню до процесуальних правовідносин, які з огляду на викладене, виникли під час розгляду цієї касаційної скарги.
Верховний Суд дослідив та взяв до уваги ціну і предмет позову, складність справи і її значення для сторін і суспільства та не встановив випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, які б свідчили про необхідність перегляду судового рішення у цій справі у касаційному порядку.
Оскільки Верховний Суд відкрив помилково касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Комсомольського міського суду Полтавської області від 05 липня 2023 року, додаткове рішення Комсомольського міського суду Полтавської області від 13 липня 2023 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 18 грудня 2023 року у малозначній справі та з ціною позову, що не перевищує тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, яка не підлягає касаційному оскарженню, то є підстави для закриття касаційного провадження
Відповідно до частини другої статті 396 ЦПК України про закриття касаційного провадження суд касаційної інстанції постановляє ухвалу.
Верховний Суд зазначає, що під час вирішення питання про закриття касаційного провадження у справі не надається правова оцінка законності та обґрунтованості оскаржуваних судових рішень, а встановлюється наявність підстав чи відсутність таких підстав для його касаційного оскарження відповідно до вимог статей 389, 394 ЦПК України.
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
Оскільки касаційне провадження підлягає закриттю, немає підстав для розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
Керуючись статтями 260, 389, 400 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
УХВАЛИВ:
Закрити касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Комсомольського міського суду Полтавської області 
від 05 липня 2023 року, додаткове рішення Комсомольського міського суду Полтавської області від 13 липня 2023 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 18 грудня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: державний реєстратор Виконавчого комітету Горішньоплавнівської міської ради Кременчуцького району Полтавської області Шумей Любов Михайлівна, ОСОБА_3 , про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно та відшкодування моральної шкоди, та за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_2 , приватний нотаріус Кременчуцького районного нотаріального округу Полтавської області Скрит Ліна Георгіївна, державний реєстратор Виконавчого комітету Горішньоплавнівської міської ради Кременчуцького району Полтавської області Шумей Любов Михайлівна, ОСОБА_3 , про витребування майна та скасування державної реєстрації.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.
 
Суддя-доповідач                                                                                        І. В. Литвиненко
Судді:                                                                                                             А. І. Грушицький 
                                                                                                                        Є. В. Петров
                                                                                                                        В. В. Пророк
                                                                                                                        О. М. Ситнік