ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 березня 2025 року
м. Хмельницький

Справа № 670/532/24
Провадження № 22-ц/820/352/25

Хмельницький апеляційний суд у складі колегії
суддів судової палати з розгляду цивільних справ
Ярмолюка О.І. (суддя-доповідач), Грох Л.М., Янчук Т.О.,
       секретар        судового засідання        Чебан О.М.,
       з участю        позивачів         ОСОБА_1 ,
                        ОСОБА_2 ,
               представника позивачів         ОСОБА_3 ,
               представниці відповідачки         ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом  ОСОБА_1 ,  ОСОБА_2 до  ОСОБА_5 про витребування майна з чужого незаконного володіння за апеляційними скаргами ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на рішення Віньковецького районного суду Хмельницької області від 25 листопада 2024 року,

встановив:

1.Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2024 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_5 про витребування майна з чужого незаконного володіння.
ОСОБА_1 , ОСОБА_2 зазначили, що станом на 15 квітня 1991 року вони були зареєстровані та проживали у житловому будинку по АДРЕСА_1 . Разом із ними проживали батько ОСОБА_6 , матір ОСОБА_7 і сестра ОСОБА_5 . Оскільки за родом занять голова двору ОСОБА_6 працював у колгоспі, то цей двір належав до категорії колгоспних дворів, а тому всім його членам належало по  частині двору. 16 грудня 2002 року на ім`я батька ОСОБА_6 видано свідоцтво про право власності на домоволодіння. За життя, 21 червня 2019 року, ОСОБА_6 склав заповіт, яким усе своє майно заповів ОСОБА_5 , а після смерті батька ІНФОРМАЦІЯ_1 відповідачка прийняла спадщину в установленому порядку. Позивачі як власники часток у домоволодінні позбавлені можливості володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном.
За таких обставин ОСОБА_1 , ОСОБА_2 просили суд витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_5 на користь кожного з них по частині домоволодіння по АДРЕСА_1 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Віньковецького районного суду Хмельницької області від 25 листопада 2024 року в позові відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_5 5 500 грн витрат на професійну правничу допомогу.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_5 5 500 грн витрат на професійну правничу допомогу.
Суд керувався тим, що позивачі не довели віднесення спірного будинку до суспільної групи господарств – колгоспний двір. Цей будинок належав ОСОБА_6 на праві особистої приватної власності та був успадкований ОСОБА_5 за заповітом. ОСОБА_5 набула право власності на житловий будинок у встановленому порядку, а тому частина цього будинку не може бути витребувана у неї в порядку задоволення віндикаційного позову. У зв`язку з розглядом справи ОСОБА_5 понесла реальні та обґрунтовані витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 11 000 грн. Оскільки в позові відмовлено, то ці витрати слід покласти на позивачів  ОСОБА_1 і ОСОБА_2 в рівних частинах.

Короткий зміст і узагальнені доводи апеляційних скарг

В апеляційних скаргах ОСОБА_1 і ОСОБА_2 просять скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про задоволення позову посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.
Апеляційні скарги мотивовані тим, що належність ОСОБА_6 до членів колгоспу, а спірного житлового будинку до соціальної групи господарств – колгоспний двір підтверджується належними та допустимими доказами. Відтак позивачі як члени колгоспного двору набули право власності на частини домоволодіння та вправі витребувати їх у ОСОБА_5 . Суд першої інстанції не з`ясував усі обставини справи, не застосував правильно норми чинного законодавства, не дав належної оцінки зібраним доказам і дійшов помилкового висновку про необґрунтованість позову.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_5 просить апеляційні скарги залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін, вказавши на його законність та обґрунтованість.

2.Мотивувальна частина

Позиція суду апеляційної інстанції

Частиною першою статті 375 Цивільного процесуального кодексу України (далі – ЦПК України) встановлено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Заслухавши учасників судового процесу та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Встановлені судами першої та апеляційної інстанції обставини

ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 є дітьми ОСОБА_6 .
До 1974 року ОСОБА_6 побудував житловий будинок по АДРЕСА_1 .
Станом на 15 квітня 1991 року в указаному житловому будинку проживали та були зареєстровані ОСОБА_6 (голова двору), ОСОБА_7 (дружина), ОСОБА_8 , ОСОБА_2 , ОСОБА_9 
16 грудня 2002 року Виконавчий комітет Нетечинецької сільської ради Віньковецького району Хмельницької області видав ОСОБА_6 свідоцтво про право власності на домоволодіння по АДРЕСА_1 .
21 червня 2019 року ОСОБА_6 склав заповіт, посвідчений в.о. секретаря Нетечинецької сільської ради Віньковецького району Хмельницької області Шкапоїд Л.В. (зареєстровано в реєстрі за №21), яким усе своє майно заповів ОСОБА_5 .
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 помер.
ОСОБА_5 прийняла спадщину після смерті ОСОБА_6 у спосіб постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини та фактичного подання нотаріусу заяви про прийняття спадщини в установлений законом строк.

Мотиви, з яких виходить суд апеляційної інстанції

Статтею 58 Конституції України визначено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
Положення цього конституційного принципу кореспондуються з приписами статті 5 ЦК України, згідно яких акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності.  Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи.  Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.
Відповідно до статті 100 Цивільного кодексу Української РСР в редакції Закону 1963 року (тут і надалі в редакції на час виникнення спірних правовідносин – ЦК Української РСР 1963 року) в особистій власності громадян може бути майно, призначене для задоволення її матеріальних і культурних потреб. Кожний громадянин може мати в особистій власності трудові доходи і заощадження, жилий будинок (або частину його) і підсобне домашнє господарство, предмети домашнього господарства і вжитку, особистого споживання і комфорту.
За змістом статті 112 ЦК Української РСР 1963 року майно може належати на праві спільної власності двом чи кільком громадянам. Розрізняється спільна власність з визначенням часток (часткова власність) або без визначення часток (сумісна власність).
В силу статті 120 ЦК Української РСР 1963 року майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності (стаття 112 цього Кодексу).
Як передбачено частиною другою статті 123 ЦК Української РСР 1963 року розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних.
Статтями 1216, 1217 Цивільного кодексу України (далі – ЦК України) встановлено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
Відповідно до статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини (стаття 1223 ЦК України).
Згідно з частиною третьою статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.
Із положень частини першої статті 1269, частини першої статті 1270 ЦК України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) слідує, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.
Статтею 387 ЦК України визначено, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.
Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Як передбачено статтею 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Аналіз указаних правових норм дає підстави для висновку, що Конституцією України встановлено загальновизнані принципи дії в часі законів та інших нормативно-правових актів, а саме принцип їх безпосередньої дії, тобто поширення тільки на ті відносини, які виникли після набуття чинності законами чи іншими нормативно-правовими актами, та принцип зворотної дії в часі, якщо вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
На час виникнення спірних правовідносин громадяни могли мати в особистій власності житловий будинок.
До колгоспних дворів відносилися сімейно-трудові об`єднання осіб, які використовували майно двору для ведення підсобного господарства і для сімейних потреб. Майно колгоспного двору визначалося спільною сумісною власністю всіх членів двору, без визначення частки кожного члена двору. У разі поділу або виділу майна колгоспного двору частки його членів визначалися рівними.
Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 6 постанови від 22 грудня 1995 року №20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», положення статей 17, 18 Закону «Про власність» щодо спільної сумісної власності поширюються на правовідносини, які виникли після введення в дію цього Закону (з 15 квітня 1991 року).
До правовідносин, що виникли раніше, застосовується діюче на той час законодавство. Зокрема, спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме:
а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і зберіглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба);
б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке зберіглося .
На витребування частки з майна колишнього колгоспного двору, що зберіглося на 15 квітня 1991 року, поширюється загальний трирічний строк позовної давності. Розгляд позову про право на майно колишнього колгоспного двору не залежить від вирішення питань землекористування.
Порядок ведення погосподарського обліку в сільських радах визначався Вказівками по веденню книг погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими наказом Центрального статистичного управління СРСР від 13 квітня 1979 року №112/5 (далі – Вказівки №112/5), а згодом – аналогічними Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 12 травня 1985 року за №5-24/26, і Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими постановою Державного комітету статистики СРСР від 25 травня 1990 року №69 (далі – Вказівки № 69).
За змістом Вказівок №112/5 і №69 суспільна група господарства визначалась залежно від роду занять голови господарства (сім`ї). Особи, які працювали в колгоспі, але не були членами колгоспу, належали до суспільної групи робітників або службовців залежно від займаної посади.
Із положень абзацу 2 пункту 20 Вказівок №112/5 слідувало, що виключенням із загального порядку були лише господарства, в яких проживали працюючі члени колгоспу. Такі господарства, незалежно від роду занять голови господарства, відносилися до господарств колгоспників.
Верховний Суд України у постанові від 18 листопада 2015 року у справі №6-192цс14 зазначив, що при вирішенні судами спору про право власності на майно колишнього колгоспного двору застосування норм статей 120, 123 Цивільного кодексу Української РСР без належного з`ясування питання щодо правильності зарахування будинку до суспільної групи господарств – колгоспний двір, яка визначалася відповідно до Вказівок по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затверджених постановою Державного комітету статистики СРСР від 12 травня 1985 року № 5-24/26, а згодом – Вказівок по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затверджених постановою Державного комітету статистики СРСР від 25 травня 1990 року № 69, є помилковим.
Спадщиною є сукупність прав та обов`язків, які в разі смерті фізичної особи (спадкодавця) переходять від нього до інших осіб (спадкоємців). Ці права та обов`язки мають належати спадкодавцеві на момент його смерті. Саме тоді відкривається спадщина. Спадщина належить спадкодавцеві з дня смерті спадкодавця, тобто з часу її відкриття.
Спадкоємці набувають право на спадщину лише за умови, що вони віднесені законом до спадкоємців померлої особи (за законом або за заповітом) та прийняли спадщину в установленому порядку.
Для прийняття спадщини встановлюється шестимісячний строк, перебіг якого починається з дня смерті спадкодавця. У цей строк спадкоємець, який не проживав із спадкодавцем, вправі подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Водночас спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що своєчасно прийняв спадщину.
Отже, спадкоємець, який прийняв спадщину, є власником спадкового майна (його частини) з моменту відкриття спадщини (див. постанови Верховного Суду України від 14 травня 2014 року у справі №6-42цс14 і від 8 квітня 2015 року у справі №6-33цс15).
Одним із способів захисту порушеного права є вимога власника про витребування належного йому майна з чужого незаконного володіння (віндикаційний позов).
Предметом віндикаційного позову є вимога власника, який не є фактичним володільцем індивідуально-визначеного майна, до особи, яка незаконно фактично володіє цим майном, про повернення його з чужого незаконного володіння.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, у зв`язку з чим учасники справи мають довести належними та допустимими доказами обставини, на які вони посилаються, а суд зобов`язаний надати належну оцінку цим доказам.
Зібрані докази вказують на те, що житловий будинок АДРЕСА_1 , належав на праві власності ОСОБА_6 та увійшов до складу його спадщини.
ОСОБА_5 як спадкоємиця за заповітом прийняла спадщину після смерті  ОСОБА_6  в установленому законом порядку.
Отже, з часу відкриття спадщини (день смерті  ОСОБА_6 ) ОСОБА_5 набула право власності на спірний будинок.
Із архівної довідки №955 від 6 грудня 2023 року (т. 1 а с. 19) слідує, що у 1991 році ОСОБА_6 працював у колгоспі «Поділля» села Нові Нетечинці, Віньковецького району, Хмельницької області.
У свою чергу, надані позивачами письмові докази, зокрема: довідки погосподарського обліку села Нетечинці, Віньковецького району, Хмельницької області (т. 1 а.с. 15-18, 25-26); матеріали паювання земель Колективного сільськогосподарського підприємства «Поділля» (т. 1 а.с. 20-24), книги обліку праці і розрахунків з членами колгоспу «Поділля» за 1971-1972 роки (т. 1 а.с. 120-127), - достовірно та об`єктивно не вказують на те, що протягом 1973-1991 років  ОСОБА_6 був членом колгоспу, внаслідок чого спірне домоволодіння віднесено до соціальної групи господарств – колгоспний двір.
За таких обставин суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що ОСОБА_1 і ОСОБА_2 не мають права власності на частину житлового будинку АДРЕСА_1 , та не можуть витребувати цю частину домоволодіння у належної власниці – ОСОБА_5 .
Посилання ОСОБА_1 і ОСОБА_2 на доведеність позовних вимог і неналежну оцінку судом досліджених доказів не відповідають фактичним обставинам справи.
Суд першої інстанції правильно визначився з правовими нормами, які регулюють спірні правовідносини. Доводи апеляційних скарг про недотримання судом норм матеріального права є помилковими.

3.        Висновки суду апеляційної інстанції

Рішення суду першої інстанції ґрунтується на повно і всебічно досліджених обставинах справи та ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому підстав для його скасування в межах доводів апеляційних скарг не вбачається.

Щодо витрат на професійну правничу допомогу в апеляційному суді

На підставі договору про надання правничої допомоги від 15 січня 2025 року, укладеним між відповідачкою ОСОБА_5 і адвокаткою Адамчук Л.В. (т. 2 а.с. 2-3), остання надавала відповідачці професійну правничу допомогу в апеляційному суді у справі №670/532/24. За умовами цього договору сторони визначили розмір гонорару за правову допомогу у фіксованому розмірі – 7 000 грн.
Із акту наданих послуг згідно договору про надання правничої допомоги від 15 січня 2025 року (т. 2 а.с. 4) адвокатка Адамчук Л.В. надала ОСОБА_5 юридичні послуги у виді ознайомлення з апеляційними скаргами, підготовки відзиву на апеляційні скарги та участі в судовому засіданні.
За змістом розрахунку витрат за надання правничої допомоги ОСОБА_5 (т. 2 а.с. 5) адвокатка Адамчук Л.В. витратила на ведення справи в апеляційному суді 6 годин.
Згідно з квитанцією до прибуткового касового ордера від 15 січня 2025 року №2 (т. 2 а.с. 6) ОСОБА_5 сплатила адвокатці Адамчук Л.В. 7 000 грн гонорару.
В суді апеляційної інстанції позивачі ОСОБА_1 і ОСОБА_2 зробили заяву про необґрунтованість і неспівмірність заявлених ОСОБА_5 судових витрат.
Оскільки апеляційні скарги ОСОБА_1 і ОСОБА_2 заалишені без задоволення, то з них на користь ОСОБА_5 підлягають стягненню витрати на професійну правничу допомогу в апеляційному суді.
Водночас ці витрати не є співмірними з обсягом отриманих відповідачкою правових послуг і тривалістю їх надання адвокаткою. Так, апеляційні скарги ОСОБА_1 і ОСОБА_2 є ідентичними за змістом і незначними за обсягом. Ознайомлення адвокаткою з цими апеляційними скаргами не потребувало великої кількості часу. Поданий адвокаткою Адамчук Л.В. відзив на апеляційну скаргу не є значним за обсягом і ґрунтується на раніше поданому відзиві на позов.
За таких обставин із ОСОБА_1 і ОСОБА_2 на користь ОСОБА_5 слід стягнути витрати на професійну правничу допомогу в апеляційному суді у розмірі по 1 500 грн з кожного.

Керуючись статтями 137, 141, 374, 375, 381, 382, 384, 389, 390 ЦПК України,

ухвалив:

Апеляційні скарги  ОСОБА_1 ,  ОСОБА_2  залишити без задоволення.
Рішення Віньковецького районного суду Хмельницької області від 25 листопада 2024 року залишити без змін.
Стягнути з  ОСОБА_1 (місце проживання –  АДРЕСА_2 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків – НОМЕР_1 ) на користь  ОСОБА_5 (місце проживання – АДРЕСА_3 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків – НОМЕР_2 ) 1 500 гривень витрат на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції.
Стягнути з  ОСОБА_2 (місце проживання –  АДРЕСА_4 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків – НОМЕР_3 ) на користь  ОСОБА_5 (місце проживання – АДРЕСА_3 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків – НОМЕР_2 ) 1 500 гривень витрат на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 21 березня 2025 року.

Судді:        О.І. Ярмолюк

       Л.М. Грох

       Т.О. Янчук

Головуючий у першій інстанції – Мамаєв В.А.        
Доповідач – Ярмолюк О.І.                                                        Категорія 2