П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М     У К Р А Ї Н И
 
04 квітня 2025 року                                                                                     м. Київ
 
Справа №754/5417/23
Провадження: № 22-ц/824/1084/2025
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т. О.,
суддів Нежури В. А., Соколової В. В.
 
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу адвоката Палазової Галини Анатоліївни в інтересах ОСОБА_1 
на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 16 листопада 2023 року, ухвалене під головуванням судді Панченко О. М.,
у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: Деснянський відділ державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (місто Київ), про стягнення пені за прострочення сплати аліментів,
 
у с т а н о в и в:
 
У квітні 2023 року ОСОБА_2 звернулась до суду із вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що 04 липня 2022 року Деснянським районним судом міста Києва видано судовий наказ у справі № 754/5009/22 про стягнення із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліментів на утримання дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1/3 частини з усіх видів заробітку (доходу), щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи стягнення з 30 червня 2022 року і до досягнення дітьми повноліття. 30 березня 2023 року Деснянським ВДВС у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (місто Київ) було відкрито виконавче провадження. Відповідно до виданого Деснянським ВДВС у місті Києві Центрального МУ МЮ (місто Київ) розрахунку заборгованості зі сплати аліментів від 21 квітня 2023 року, розмір заборгованості зі сплати аліментів станом на 21 березня 2023 року становить 42 251 грн. За таких підстав, ОСОБА_2 просила суд стягнути з відповідача на свою користь неустойку (пеню) за прострочення сплати аліментів в розмірі 42 251 грн 51 коп.
Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 16 листопада 2023 року позов ОСОБА_2 задоволено.
Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 пеню (неустойку) за прострочення сплати аліментів на утримання дітей за період з 05 липня 2022 року до 31 березня 2023 року у розмірі 42 251 грн 51 коп.
Стягнуто із ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у розмірі 1 073 грн 60 коп.
Додатковим рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 28 листопада 2023 року стягнуто із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу, пов?язані з розглядом справи, у розмірі 7 000 грн 00 коп.
Не погодившись із рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 16 листопада 2023 року, адвокат Папазова Г.А. в інтересах ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись порушення  норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просила скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову.
На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначила, що відповідач з червня 2022 року по березень 2023 року добровільно сплачував аліменти у розмірі не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину, як встановлено судовим рішенням. Вказує, що постанову про відкриття виконавчого провадження відповідач не отримував, відтак, щодо наявної заборгованості дізнався у травні 2023 року, після чого звернувся до державного виконавця та сплатив нараховану суму заборгованості. Тому, враховуючи положення ст.196 СК У країни, зокрема, той факт, що ОСОБА_5 не отримував постанову про відкриття виконавчого провадження, та не міг знати, що розрахунок заборгованості проводився на підставі ч.2 ст.195 СК України, але при цьому добросовісно виконував свої зобов`язання зі сплати аліментів, заборгованість виникла не з його вини. Крім того, розрахунок заборгованості зі сплати аліментів  був проведений на підставі ч.2 ст.195 СК України, виходячи із середньої заробітної плати працівника для даної місцевості як особі, яка не працювала. Однак, відповідач був офіційно працевлаштований у ТОВ «ДІАС Україна», а з 01 березня 2022 року перебував у відпустці без збереження заробітної плати. З урахуванням вказаного, вважає, що сума пені за прострочення сплати аліментів, яка підлягає стягненню, напряму залежить від розрахунку заборгованості, тому суд першої інстанції при прийнятті рішення мав дослідити питання правильності розрахунку заборгованості, встановивши чому така заборгованість виникла.
Ухвалами Київського апеляційного суду від 16 травня 2024 року відкрито апеляційне провадження у справі, справу призначено до розгляду в порядку письмового провадження.
За правилом частини 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
За таких обставин апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до приписів частини 13 статті 7 ЦПК України та частини 1 статті 369 ЦПК України.
У відзиві на апеляційну скаргу адвокат Солдаткін О.С. в інтересах ОСОБА_2 заперечив проти апеляційної та вказав, що відповідач, сплачуючи мінімальний розмір аліментів, був обізнаний про наявність судового наказу, а відтак зобов`язаний був сплачувати не мінімальний розмір, а саме 1/3 частини з усіх видів заробітку (доходу), що не обмежується виключно заробітною платою. Посилання відповідача на те, що про заборгованість він дізнався лише у травні 2023 року є недоречним, оскільки про розмір аліментів йому було відомо, починаючи з липня 2022 року. Також вказує, що не погоджуючись із розрахунком заборгованості зі сплати аліментів від 21 квітня 2023 року відповідачем було подано до Деснянського районного суду міста Києва у справі №754/5009/22 відповідну скаргу, однак ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 11 грудня 2023 року у задоволенні відповідної скарги було відмовлено.
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно гуртуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права та дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
Як убачається із матеріалів справи та встановлено судом, 04 липня 2022 року Деснянським районним судом міста Києва видано  судовий наказ про стягнення з відповідача на користь позивача аліментів на утримання дітей ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1/3 частки усіх видів заробітку (доходу), щомісячно, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення дітьми повноліття.
30 березня 2023 року Деснянським відділом державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (місто Київ) відкрито виконавче провадження № ?71417508.
Згідно розрахунку заборгованості за сплати аліментів від 21.04.2023 року, загальний розмір заборгованості ОСОБА_1   станом на 31.03.2023  року становить 42 251, 51 грн. 
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що відповідач, сплачуючи мінімальний розмір аліментів був обізнаний про наявність судового наказу, а відтак зобов`язаний був сплачувати не мінімальний розмір, а 1/3 частину з усіх видів заробітку (доходу), що не обмежується виключно заробітною платою. Розрахунок заборгованості складений у відповідності до вимог закону та відповідачем в судовому порядку не оскаржений.
Перевіряючи такі висновки суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів ураховує наступне.
Відповідно до частини другої статті 141 СК України розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав
і не звільняє від обов`язків щодо дитини.
Згідно із частиною четвертою статті 155 СК України ухилення батьків
від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.
Відповідно до статті 51 Конституції України та статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати своїх дітей до досягнення ними повноліття.
За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються
у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина (частина третя статті 181 СК України).
У будь-якому випадку, чи то у разі стягнення аліментів у частці від доходу, чи у твердій грошовій сумі, цей платіж є періодичним і повинен сплачуватися платником аліментів кожного місяця.
Тобто, у разі несплати аліментів у поточному місяці з 01 числа наступного місяця виникає заборгованість, наслідком чого є відповідальність у вигляді неустойки.
Так, частинами першою та другою статті 196 СК України встановлено, що у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості.
У разі застосування до особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти
за рішенням суду, заходів, передбачених частиною чотирнадцятою статті 71 Закону України «Про виконавче провадження», максимальний розмір пені повинен дорівнювати різниці між сумою заборгованості та розміром застосованих заходів примусового виконання, передбачених частиною чотирнадцятою статті 71 Закону України «Про виконавче провадження».
Розмір неустойки може бути зменшений судом з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів.
Аналіз зазначених норм дає підстави дійти висновку про те, що відповідач зобов`язаний сплачувати аліменти, що свідчить про наявність презумпції вини платника аліментів у виникненні заборгованості з їх сплати та є підставою для застосування до відповідача відповідальності, передбаченої частиною першою статті 196 СК України. Обов`язок доведення відсутності вини у виникненні заборгованості зі сплати аліментів покладається на боржника.
Неустойка (пеня) - це спосіб забезпечення виконання зобов`язання. Її завдання - сприяти належному виконанню зобов`язання, стимулювати боржника до належної поведінки. Однак таку функцію неустойка виконує до моменту порушення зобов`язання боржником. Після порушення боржником свого обов`язку неустойка починає виконувати функцію майнової відповідальності. Це додаткові втрати неналежного боржника, майнове покарання його за невиконання або невчасне виконання обов`язку сплатити аліменти.
Стягнення неустойки є санкцією за ухилення від сплати аліментів.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 квітня 2019 року у справі № 333/6020/16-ц відступила від висновків Верховного Суду України щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у раніше прийнятих постановах від 02 листопада 2016 року у справі № 6-1554цс16, від 16 березня 2016 року у справі № 6-2589цс15, від 03 лютого 2016 року у справі № 6-1477цс15 та від 16 березня 2016 року у справі № 6-300цс16, і дійшла висновку, що пеня за заборгованість зі сплати аліментів нараховується на весь розмір несплачених у відповідному місяці аліментів за кожний день прострочення її сплати, а її нарахування не обмежується тільки тим місяцем, в якому не проводилося стягнення. Розмір пені за місячним платежем розраховується так: заборгованість зі сплати аліментів за конкретний місяць (місячний платіж) необхідно помножити на кількість днів заборгованості, які відраховуються з першого дня місяця, наступного за місяцем, у якому мали бути сплачені, але не сплачувалися аліменти, до дня їх фактичної виплати (при цьому день виконання зобов`язання не включається до строку заборгованості) та помножити на один відсоток.
Тобто формула така: заборгованість за місяць х кількість днів заборгованості х 1 %.
За цим правилом обраховується пеня за кожним простроченим місячним платежем.
Загальний розмір пені становить суму розмірів пені, обрахованої за кожним місячним (періодичним) платежем.
Якщо заборгованість зі сплати аліментів погашено частково в іншому місяці, то визначення пені на заборгованість зі сплати аліментів розраховується з урахуванням розміру несплаченої частки аліментів за певний місяць з дня сплати частки місячного платежу і до дня, який передує дню погашення заборгованості за відповідним місячним платежем, помножену на 1 %.
Правило про стягнення неустойки (пені) у розмірі 1 % від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення означає, що при обчисленні загальної суми пені за прострочення сплати аліментів ураховується сума несплачених аліментів та кількість днів прострочення. Оскільки аліменти нараховуються щомісячно, строк виконання цього обов`язку буде різним, отже, і кількість днів прострочення також буде різною залежно від кількості днів у місяці. Тобто пеня за прострочення сплати аліментів повинна нараховуватися на всю суму несплачених аліментів за кожен день прострочення її сплати, а її нарахування не обмежується тільки тим місяцем, у якому не проводилося стягнення. Пеня за заборгованість зі сплати аліментів нараховується на всю суму несплачених аліментів за кожний день прострочення її сплати, а її нарахування не обмежується тільки тим місяцем, в якому не проводилося стягнення.
Отже, зобов`язання зі сплати аліментів носить періодичний характер і повинне виконуватися щомісяця, тому при розгляді спорів про стягнення на підставі частини першої статті 196 СК України пені від суми несплачених аліментів суд повинен з`ясувати розмір несплачених аліментів за кожним із цих періодичних платежів, установити строк, до якого кожне із цих зобов`язань мало бути виконане, та з урахуванням установленого - обчислити розмір пені виходячи із суми несплачених аліментів за кожен місяць окремо від дня порушення платником аліментів свого обов`язку щодо їх сплати до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, підсумувавши розміри нарахованої пені за кожен із прострочених платежів та визначивши її загальну суму.
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 14 грудня 2020 року у справі № 661/905/19 (провадження № 61-16670сво19) вказано, що положення ЦК України субсидіарно застосовуються для регулювання сімейних відносин. Стягнення пені, передбаченої абзацом першим частини першої статті 196 СК України, можливе лише у разі виникнення заборгованості з вини особи, зобов`язаної сплачувати аліменти. У СК України не передбачено випадки, коли вина платника аліментів виключається. У такому разі підлягають застосуванню норми цивільного законодавства. Якщо платник аліментів доведе, що вжив всіх залежних від нього заходів щодо належного виконання зобов`язання, то платник аліментів є невинуватим у виникненні заборгованості і підстави стягувати неустойку (пеню) відсутні. Саме на платника аліментів покладено обов`язок доводити відсутність своєї вини в несплаті (неповній сплаті) аліментів.
Тобто, відповідач зобов`язаний сплачувати аліменти, що свідчить про наявність презумпції вини платника аліментів у виникненні заборгованості з їх сплати та є підставою для застосування до відповідача відповідальності, передбаченої частиною першою статті 196 СК України.
При цьому стягнення пені, передбаченої абзацом першим частини першої 196 СК України, можливе лише у разі виникнення заборгованості з вини особи, зобов`язаної сплачувати аліменти.
До відповідальності не можна притягнути платника аліментів, якщо заборгованість за аліментами утворилася з незалежних від платника аліментів причин, зокрема, у зв`язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати, затримкою або неправильним перерахуванням аліментів банками тощо (пунктом 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів»).
Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).
У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Судом встановлено та не заперечується сторонами, що ОСОБА_1 на підставі судового наказу Деснянського районного суду м. Києва від 04.07.2022 року по справі 754/5009/22 має сплачувати на користь позивачки аліменти на утримання дітей у розмірі 1/3 частки усіх видів заробітку (доходу), щомісячно, але не менше ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення дітьми повноліття.
У відзиві на позовну заяву та в апеляційній скарзі відповідач визнав факт його обізнаності з вказаним судовим рішенням.
Заперечуючи проти позову, відповідач посилався на те, що він, перебуваючи у відпустці без збереження заробітної плати,  сплачував аліменти на утримання дітей не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
Однак, такі посилання скаржника не спростовують факту його вини у виникненні заборгованості зі сплати аліментів, оскільки відповідачу було достеменно відомо про встановлений судом розмір аліментів у розмірі 1/3 частку усіх його доходів, а не 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
Однак, відповідач, діючи на власний розсуд, сплачуючи аліменти частково у мінімальному розмірі, визначеному судом, допустив виникнення у нього заборгованості зі сплати аліментів. 
Під час судового розгляду відповідач причини сплати аліментів не у повному розмірі, визначеному судом, починаючи з червня 2022 року, суду не навів, відповідних доказів неможливості сплати аліментів у визначеному судом розмірі не надав, тому суд першої інстанції  дійшов правильного висновку про ухилення відповідача від сплати аліментів та наявність правових підстав для стягнення пені.
Доводи апеляційної скарги про те, що судом не було встановлено винних дій відповідача у виникненні заборгованості, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки відповідач був обізнаний зі своїм обов`язком сплачувати щомісячно аліменти на дітей, а також знав про розмір аліментів, який був визначений рішенням судом у розмірі 1/3 частини від усіх його доходів, а відтак, не сплачуючи аліменти у повному розмірі, відповідач допустив ухилення від виконання свого обов`язку по сплаті аліментів. 
При цьому, відповідачем не було наведено будь-якого обґрунтування поважних причин неможливості виконання свого обов`язку у повному обсязі у період, за який виникла заборгованість, а перебування боржника у відпустці без збереження заробітної плати не може вважатись такою підставою.
В контексті наведеного відхиляються колегією суддів й посилання скаржника на те, що він не отримував постанови державного виконавця про відкриття виконавче провадження, оскільки вказана обставина не звільняє боржника від виконання судового рішення та сплати аліментів у визначеному цим судовим рішенням, розмірі.
Також скаржник в обґрунтування  підстав для скасування рішення суду першої інстанції посилався на те, що сума пені за прострочення сплати аліментів напряму залежить від розрахунку заборгованості, а тому суд першої інстанції  при прийнятті рішення мав дослідити питання правильності розрахунку та встановити чому така заборгованість виникла.
Однак, колегія суддів відхиляє такі доводи апеляційної скарги, оскільки  предметом розгляду даної справи є стягнення неустойки за прострочення сплати аліментів, а не оскарження дій державного виконавця, яким здійснювався розрахунок заборгованості по аліментам.
При цьому, слід відмітити, що з даних ЄДРСР убачається, що відповідач скористався своїм правом на оскарження дій державного виконавця, зокрема, щодо проведеного розрахунку заборгованості зі сплати аліментів від 21.04.2023 року.
Однак, ухвалою Деснянського районного суду м. Києві від 11 грудня 2023 року у справі 754/5009/22 було відмовлено в задоволенні скарги ОСОБА_1 щодо бездіяльності державного виконавця Деснянського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Стрепетової О.С. та незаконності проведеного розрахунку заборгованості зі сплати аліментів.
Судом було встановлено, що розрахунки заборгованості за аліментами здійснювались по відношенню до боржника, як непрацюючої особи, та у відповідності до вимог Закону України «Про виконавче провадження».
При цьому колегія суддів відмічає, що офіційне працевлаштування боржника та перебування у відпустці без збереження заробітної плати не свідчить про неправильність проведення розрахунку заборгованості по сплаті аліментів, оскільки заробітної плати боржник не отримував.  
Інших доводів на спростування висновків суду першої інстанції, в тому числі щодо розміру неустойки, апеляційна скарга не містить. 
Ураховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що  заборгованість зі сплати аліментів виникла саме з вини відповідача, який неналежно виконував покладний на нього ст.180 СК України обов`язок утримувати дітей, оскільки сплачував стягнуті з нього рішенням суду аліменти не в повному обсязі, належних та допустимих доказів того, що вказана заборгованість зі сплати аліментів виникла з незалежних від нього причин, ні суду першої інстанції, ні суду апеляційної інстанції надано не було, що є його процесуальним обов`язком відповідно до вимог ст.81 ЦПК України
Апеляційна скарга за своїм змістом є повторенням правової позиції, викладеної у відзиві на позовну заяву, аргументи якої знайшли належну оцінку в рішенні суду першої інстанції. 
Відповідно до частини третьої статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
  За таких підстав, апеляційну скаргу адвоката Палазової Г.А. в інтересах ОСОБА_1 слід залишити без задоволення, а рішення Деснянського районного суду міста Києва від 16 листопада 2023 року залишити без змін.
Керуючись ст.ст. 369, 374, 375, 382-384  ЦПК України, суд
 
П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну скаргу апеляційну скаргу адвоката Палазової Галини Анатоліївни в інтересах ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 16 листопада 2023 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.   

 
Головуючий                                                                                  Т. О. Невідома

 
Судді                                                                                              В. А. Нежура

 
 
                                                                                                        В. В. Соколова