ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 травня 2025 року 
м. Черкаси   

Справа № 705/3926/23		
Провадження № 22-ц/821/180/25		
категорія: 305010000  	  	

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Василенко Л. І.,
суддів: Карпенко О. В., Новікова О. М.,
секретаря - Глущенко І. В.,

учасники справи: 
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - Відділ державної виконавчої служби у м. Умані Уманського району Черкаської області ЦМУМЮ (м. Київ),

розглянув у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в м. Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 17 жовтня 2024 року у цивільній справі за позовом  ОСОБА_1 до Відділу державної виконавчої служби у м. Умані Уманського району Черкаської області ЦМУМЮ (м. Київ) про відшкодування майнової та моральної (нематеріальної) шкоди, заподіяної посадовими особами відділу Кольцовою О. В. та Рибак Л. В., у складі головуючого судді. Піньковського Р. В., повний текст рішення 25 жовтня 2024 року, 

в с т а н о в и в :

Описова частина
Короткий зміст позовних вимог

31.07.2023 ОСОБА_1 звернувся в суд із вказаним позовом.
Свої вимоги мотивував тим, що в Уманському міськрайонному суді з 03.04.2020 (справа № 2-275-07) знаходиться на розгляді його скарга про захист цивільних прав та інтересів, визнання дії Уманського районного відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) в особі начальника відділу Кольцової О. В. та головного державного виконавця Рибак Л. В. незаконними (неправомірними) та зобов`язати їх виконати певні дії по виконанню рішення суду, та відшкодування майнової і моральної шкоди, яке наказом Мінюсту від № 684/5 від 20.02.2023 приєднано до ВДВС у м. Умані Уманського району Черкаської області того ж Управління, яке є правонаступником відповідача, які сьогодні працюють у ВДВС в м. Умані (Кольцова О. В. заступником, а ОСОБА_2 головним державним виконавцем даного відділу).
Зазначає, що після ознайомлення 24.07.2023 з вищевказаною справою він звернувся з даним позовом про відшкодування майнової та немайнової шкоди заподіяної посадовими особами держаної виконавчої служби в Уманському районні, які безпідставно не виконали ухвалу суду. Постановою ВС КЦС 25.01.2023, ухвалу Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 26.05.2022 та постанову Черкаського апеляційного суду від 23.08.2022 в частині вирішення вимог його скарги про відшкодування моральної шкоди скасовано, а провадження у справі в цій частині закрито.
Підставою для такого рішення вказано те, що вимоги його скарги не можуть бути розглянуті судом у порядку судового контролю за виконанням судових рішень, та роз`яснено, що провадження в цій частині необхідно закрити на підставі п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, а такі вимоги можуть бути розглянуті у порядку позовного провадження.
Постановою апеляційного суду від 07 березня 2023 року його апеляційну скаргу задоволено частково. 
Ухвалу Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 26.05.2022 у цивільній справі за скаргою стягувача ОСОБА_1 на дії та бездіяльність відділу ДВС в Уманському районі Черкаської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), в частині вирішення вимог про скасування постанови державного виконавця щодо повернення виконавчого документу стягувачу, визнання дій та бездіяльності неправомірними, зобов`язання вчинити певні дії скасовано. 
Вимоги скарги на рішення, дії та бездіяльність задоволено частково. Визнано дії та бездіяльність посадових осіб ( ОСОБА_3 та ОСОБА_2 ) відділу ДВС в Уманському районі неправомірними.
Скасовано постанову головного державного виконавця відділу ДВС у Уманському районі від 29.10.2020 про повернення виконавчого документа стягувачу та зобов`язано головного державного виконавця Рибак Л. В. здійснити примусове виконання рішення Уманського міськрайонного суду від 23.03.2007 у справі № 2-275-07 відповідно до ЗУ «Про виконавче провадження».
Виконуючи зазначену постанову, він окремо звернувся з позовом про відшкодування матеріальної та немайнової (моральної) шкоди завданої йому під час виконання посадовими особами ДВС судового рішення з період з 2007 по 2023 роки, тобто за 17 років.
По суті заяви пояснює, що відповідно до виконавчого листа № 2-275-2007 від 29 травня 2007 року Уманським міськрайонним судом 23 березня 2007 стягнуто з ОСОБА_4 на його користь позику в сумі 492825,66 грн. 
На підставі його заяви в червні 2007 року, на той час Уманським міськрайонним відділом державної виконавчої служби у Черкаській області, було відкрито виконавче провадження, яке безпідставно у грудні 2014 року було закрито та повернуто стягувачу при цьому йому роз`яснено головним державним виконавцем, що він має подати нову заяву на підставі якої вони відкриють нове виконавче провадження.
Після повторного пред`явлення виконавчого листа 27.01.2015, було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження, тобто на протязі 9 років, і нічого не змінилося станом на 2023 рік, відділом ДВС було стягнуто всього 20323,21 грн, тобто залишок позики складає 472825,66 грн, а 29.10.2020 головний державний виконавець Рибак Л. В., дізнавшись про подання ним скарги щодо визнання її дій неправомірними та відшкодування шкоди за бездіяльність, знову безпідставно та незаконно виносить постанову про повернення виконавчого документу стягувачу.
В листопаді 2020 року він не писав нову заяву про відкриття виконавчого провадження, а звернувся до суду зі зазначеною вище скаргою.
Постановою Верховного Суду від 25.01.2023 за результатами розгляду касаційної скарги стягувача скасовано попередню постанову апеляційного суду від 23.08.2022 в частині вирішення вимог його скарги про скасування постанови державного виконавця щодо повернення виконавчого документу стягувачу, визнання дій та бездіяльності неправомірними, зобов`язання вчинити певні дії, а справу в цій частині – направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
ВС у своїй постанові зазначив, що головним державним виконавцем відділу ДВС в Уманському районі ЦМУМЮ (м. Київ) Рибак Л. В. та керівником цього відділу Кольцовою О. В. під час виконання рішення Уманського міськрайонного суду від 2007 року у справі № 2-275-07 не виконано своїх обов`язків, передбачених ч. 1 ст. 18 ЗУ «Про виконавче провадження», відповідно до якої виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і у повному обсязі вчиняти виконавчі дії. По теперішній час, зокрема, не повернення позики відповідно до ухвали суду, та неправомірного повернення виконавчого документу стягувачу, хоч для виконання рішення суду та повернення позики були всі можливості, про що було вказано ВС та судом апеляційної інстанції, а також визнано дії та бездіяльність зазначених посадових осіб неправомірними, скасовано постанову державного виконавця про повернення виконавчого документу стягувачу та зобов`язано виконати ухвалу суду відповідно до Закону.
Характер порушень державного виконавця Рибак Л. В., керівника відділу Кузнецової О. В., їх обсяг та тривалість, призвів до порушення його майнових прав у сумі 472825,66 грн, тому стягнення цих коштів покладається саме на державну виконавчу службу, яка підлягає до стягнення з держави.
Тривале провадження даватиме підстави для відшкодування моральної шкоди, яка полягала в перенесених душевних і моральних стражданнях, нервових стресах та погіршенні самопочуття. Моральну шкоду розраховує відповідно розумності та справедливості. Тривале невиконання рішення суду призвело до ушкодження його здоров`я, він став інвалідом другої групи. Йому завдано душевного болю та страждання, у зв`язку з протиправною поведінкою щодо нього вищевказаними службовими особами та, відповідно, грубого характеру правопорушення.
Вважає за необхідне проводить розрахунок з травня 2007 по травень 2020 року. Тобто, 16 років х 12 місяців = 192 місяці, які множить на 6700 грн (розмір мінімальної заробітної плати з 01.01.20203) = 1286400 грн, яку він розділяє на 2, тобто зменшує на половину і це дорівнює 643200 грн, яка підлягає до стягнення з відповідача.
Зауважує, що за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання в розмірі 2455870,78 грн, три проценти річних від простроченої суми складають 211166 грн, а пені - 1920673,43 грн.
Також вказує, що є ще один факт умисної бездіяльності відповідачів, а саме: у 2012 році йому стало відомо, що на користь боржника ОСОБА_4 рішенням господарського суду Черкаської області від 16.02.2011 було стягнуто з Уманської міської ради в 2016 році 135128,47 грн.
Починаючи від 06.11.2012, а саме від 20.01.2015 та 07.12.2015, він усно та листами повідомляв начальника відділу Кольцову О. В. про зазначене рішення, але ними було надано відповідь про те, що починаючи з періоду 2016-2017 роки, виконавчі документи від ДВС про арешт та невиплату коштів відповідно до рішення суду про стягнення з Уманської міської ради на користь жителя с. Дмитрушки ОСОБА_4 та до Уманського УДКСУ не надходили та і виплати та інші дії відповідно не проводились.
Вказує, що клопотань від Уманського РВ ДВС ГТУЮ у Черкаській області про затримку невиплати та арешту зазначених коштів відповідно боржника ОСОБА_4 не надходило, а перерахування усіх коштів міська рада проводить тільки через казначейство.
31.01.2020 ним було особисто отримано лист, в якому зазначено, що 21 липня 2016 року рядом платіжних доручень через казначейство, на підставі наказу господарського суду від 23.02.2016 сплачено всього 135128,47 грн ФОП ОСОБА_4 через банк ПАТ «Креді Агріколь Банк» та проведено банком 22 липня 2016 року, що підтверджено штампом «оплачено» Уманського УДКСУ. 
Вважає, що практично з 06.11.2012 по 21.07.2016, тобто чотири роки, начальник Уманського районного відділення державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Кольцова О. В. та головний державний виконавець відділення Рибак Л. В. умисно, не реагуючи на його листи-клопотання, своєю умисною бездіяльністю, як орган державної влади при здійсненні своїх повноважень завдали йому шкоди в сумі 135128,47 грн.
Ще як факт бездіяльності та нанесення йому збитків по невиконанню рішення суду, вважає те, що державний виконавець Сич Н. І. в 2007 році наклала арешт на майно ковбасного цеху в прибудовах помешкання боржника за підписом боржника понятих та ознайомлено з ним ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , і внесено до реєстру обмежень, але уже в 2015 році відповідачі стверджують, що цеху уже немає і не було. 
Зазначає, що керівництво відділу та державний виконавець систематично умисно не виконують рішення суду, перешкоджають його виконанню та підривають авторитет самого судового рішення та суду. При тому, що оцінка та продаж цеху надала б можливість виконати рішення суду, але цеху вже не виявлено. Це тільки частина неправомірних фактів зазначених посадових осіб.
Враховуючи тривале безпідставне невиконання рішення суду, та нанесення йому майнової шкоди по не поверненню боргу, здійснення неправомірних необґрунтованих та несправедливих дій по відношенню до нього посадових осіб ДВС, в особі держави, просить суд стягнути з Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейства рахунку Державної казначейської служби України на його користь майнову шкоду в 472825,66 грн, як суму присуджену Уманським міськрайонним судом відповідно до виконавчого листа 2-275-07 від 29.05.2007, та 643200 грн (нематеріальної) моральної шкоди, інфляційні збільшення - індекс інфляції за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання в розмірі 2455870,78 грн, три проценти річних від простроченої суми в розмірі 211166 грн, пені в сумі 1920673,43 грн, а разом 5703735,87 грн за бездіяльністю та неправомірні дії начальника відділу ДВС в Уманському районні Черкаської області ЦМУМЮ (м. Київ) Кольцової О. В. та головного державного виконавця Рибак Л. В. ( на сьогодні посадові особи відділу ДВС в м. Умані, Уманського району), як майнову і моральну шкоду та грошову компенсацію за тривалість виконання рішення суду.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Уманського районного суду Черкаської області від 17 жовтня 2024 року в задоволенні позову відмовлено.
Рішення суду мотивовано тим, що наведені позивачем в позовній заяві обставини не свідчать про невиконання відповідачами своїх посадових обов`язків та бездіяльності щодо здійснення примусового виконання рішення суду.
Позивач не надав суду жодних доказів, які б підтверджували позовні вимоги та ним не доведено протиправності поведінки органів державної влади та причинного зв`язку між такою поведінкою і заподіяною шкодою, а доводи позивача про заподіяння йому шкоди є безпідставними та необґрунтованими.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

Не погоджуючись із рішенням Уманського районного суду Черкаської області від 17 жовтня 2024 року, ОСОБА_1 оскаржив його в апеляційному порядку та просить його скасувати.
Стягнути з Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України на його користь майнову шкоду розмірі 472825,66 грн, як суму присуджену Уманським міськрайонним судом відповідно до виконавчого листа 2-275-07 від 29.05.2007, 643200 грн (нематеріальної) моральної шкоди, інфляційні збільшення в розмірі 2455870,78 грн, три проценти річних від простроченої суми в розмірі 211166 грн, пеню в сумі 1920673,43 грн, а разом 5703735,87 грн. 
Апеляційна скарга мотивована тим, що твердження суду, що ним було оскаржено дії державного виконавця після повернення виконавчого документу стягувачу після 29.10.2020 не відповідає дійсності.
Зазначає, що він не звертався окремо з позовом про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої під час виконання посадовими особами ДВС судового рішення за період з 2007 року по 2023 рік, виконуючи вказівку Верховного Суду від 25.01.2023.
Крім того, державний виконавець, як і суд першої інстанції, не надав належної оцінки доводам скаржника щодо наявності у власності у боржника рухомого майна, на яке можливо звернути стягнення.
Зазначає, що він надавав суду ще один факт умисної бездіяльності відповідачів, а саме у 2012 році йому стало відомо, що на користь боржника ОСОБА_4 рішенням господарського суду Черкаської області від 16.02.2011 було стягнуто з Уманської міської ради в 2016 році 135128,47 грн.
Не надав також суд оцінки фактам умисної бездіяльності та не направлення на відчуження ковбасного цеху боржника, який працює по даний час і на який був накладений арешт державний виконавець Сич Н. І, в 2007 році. 
Вказує, що практично з 06.11.2012 по 21.07.2016, тобто чотири роки, начальник Уманського районного свідділення ДВС ЦМУЮ (м. Київ) Кольцова О. В. та головний державний виконавець відділення Рибак Л. В. умисно, не реагуючи на його листи-клопотання, своєю умисною бездіяльністю, як орган державної влади при здійсненні своїх повноважень, завдали йому шкоди на 135128,47 грн.
Вказує, що державним виконавцем не було спрямовано подання до правоохоронних органів за умисне невиконання судового рішення, не було оформлено необхідні документи та не направлено на реалізацію земельну ділянку площею 0,17 га.
Вважає, що судом визнано дії та бездіяльність посадових осіб Уманського ВДВС неправомірними, а тому позов має бути задоволений.

01 березня 2025 року від ОСОБА_1 на адресу апеляційного суду надійла заява, де скаржник зазначив, що тривале безпідставне умисне невиконання рішення суду, а саме з 2007 року тобто більше 18 років та нанесення йому майнової шкоди по не поверненню боргу, здійснення неправомірних необґрунтованих та несправедливих дій по відношенню до нього посадовими особами ДВС, в особі держави, є підставою для задоволення позову.
При цьому зазначає про зменшення своїх вимог в позовній заяві до відповідача на суму пені 1920673,43 грн та просить стягнути з Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейства рахунку Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_1 майнову шкоду в 472825,66 грн суму присуджену Уманським міськрайонним судом відповідно до виконавчого листа 2-275-07 від 29.05.2007, 643200 грн (нематеріальної) моральної шкоди, інфляційні збільшення - індекс інфляції за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання в розмірі 2455870,78 грн, три проценти річних від простроченої суми в розмірі 211166 грн, а всього 3783062,44 грн.

Фактичні обставини справи встановлені судом першої інстанції

Уманським міськрайонним судом Черкаської області 29.05.2007 видано виконавчий лист № 2-275-2007 про стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 боргу в сумі 492825,66 грн, на підставі якого відкрито виконавче провадження № 46242277.
Постановою головного державного виконавця Уманського ВДВС від 29.10.2020 повернуто виконавчий документ стягувачу.
Такі дії державного виконавця були оскаржені позивачем шляхом подачі до Уманського міськрайонного суду Черкаської області скарги на дії державного виконавця, але ухвалою Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 26.05.2022 у задоволенні такої скарги ОСОБА_1 відмовлено.
Ухвалою Черкаського апеляційного суду від 23.08.2022 апеляційну скаргу ОСОБА_1 було залишено без задоволення.
Постановою Верховного Суду від 25 січня 2023 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Постанову Черкаського апеляційного суду від 23 серпня 2022 року в частині вирішення вимог скарги ОСОБА_1 про скасування постанови державного виконавця щодо повернення виконавчого документу стягувачу, визнання дій та бездіяльності неправомірними, зобов`язання вчинити певні дії скасовано, а справу в цій частині направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. Ухвалу Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 26 травня 2022 року та постанову Черкаського апеляційного суду від 23 серпня 2022 року в частині вирішення вимог скарги ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди скасовано, а провадження у справі в цій частині закрито (т.1 а.с. 40-51).
Постановою Черкаського апеляційного суду від 07 березня 2023 року скасовано ухвалу Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 26.05.2022 у цивільній справі за скаргою стягувача ОСОБА_1 на дії та бездіяльність Уманського РВ ДВС Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), боржник – ОСОБА_4 , в частині вирішення вимог про скасування постанови державного виконавця щодо повернення виконавчого документу стягувачу, визнання дій та бездіяльності неправомірними, зобов`язання вчинити певні дії.
Вимоги скарги стягувача ОСОБА_1 на рішення, дії та бездіяльність задоволено частково, а саме визнано дії та бездіяльність посадових осіб Уманського ВДВС неправомірними. Скасовано постанову головного державного виконавця Уманського ВДВС від 29.10.2020 про повернення виконавчого документа стягувачу та зобов`язано головного державного виконавця Рибак Л. В. здійснити примусове виконання рішення Уманського міськрайонного суду від 23.03.2007 у справі № 2-275-07 відповідно до ЗУ «Про виконавче провадження».
У задоволенні решти вимог скарги стягувача ОСОБА_1 судом було відмовлено (т.1 а.с. 72-75).

Мотивувальна частина
Позиція Черкаського апеляційного суду

Згідно з ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Мотиви, з яких виходить Черкаський апеляційний суд, та застосовані норми права

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ч. 1 та ч. 2 ст. 367 ЦПК України).
Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Згідно ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Частиною 1 ст. 15 ЦК України встановлено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Завдання майнової (матеріальної) шкоди є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків (п. 3 ч. 2 ст. 11 ЦК України).
Відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди є способом захисту цивільних прав та інтересів (п. 8 ч. 2 ст. 16 ЦК України).
Особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі (ч. 1, ч. 3 ст. 22 ЦК України).
Збитками є об`єктивне зменшення будь-яких майнових благ сторони, що обмежує її інтереси як учасника певних відносин і проявляється у витратах, зроблених кредитором, утраті або пошкодженні майна, а також неодержанні кредитором доходів, які б він одержав, якби зобов`язання було виконано боржником. Обов`язок доведення наявності таких збитків та їх розмір, а також причинно-наслідковий зв`язок між правопорушенням і збитками покладено на позивача.
Шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала (ч. 1 ст. 1166 ЦК України).
Стаття 56 Конституції України закріплює право кожного на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Згідно із ч. 1 ст. 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.
Відповідно до ст. 1174 цього ж Кодексу шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.
Застосовуючи положення ст. 1173, ст. 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування (див.: пункт 32 постанови Великої Палати Верховного Суду від 03 вересня 2019 року у справі № 916/1423/17 (провадження № 12-208гс18).
Отже, необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі ст. 1173 ЦК України.
Визначальним у вирішенні такої категорії спорів є доведення усіх складових деліктної відповідальності на підставі чого суди першої та апеляційної інстанцій встановлюють наявність факту заподіяння позивачу посадовими особами органів державної влади моральної шкоди саме тими діями (бездіяльністю), які встановлені судом (суддею).
Причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою, завданою потерпілому, є однією з обов`язкових умов настання деліктної відповідальності. Визначення причинного зв`язку є необхідним як для забезпечення інтересів потерпілого, так і для реалізації принципу справедливості при покладенні на особу обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду.
Причинно-наслідковий зв`язок між діянням особи та заподіянням шкоди полягає в тому, що шкода є наслідком саме протиправного діяння особи, а не якихось інших обставин.
Проста послідовність подій не повинна братися до уваги. Об`єктивний причинний зв`язок як умова відповідальності виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння.
Аналогічний висновок викладено в постанові Верховного Суду від 16 вересня 2024 року у справі № 638/9600/20 (провадження № 61-10552св23).
При розгляді позовів фізичних чи юридичних осіб про відшкодування завданої шкоди рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної виконавчої служби, державного виконавця під час проведення виконавчого провадження суди повинні виходити з положень статті 56 Конституції України, а також ст. ст. 1173, 1174 ЦК України і враховувати, що в таких справах відповідачами є держава в особі відповідних органів державної виконавчої служби, що мають статус юридичної особи, в яких працюють державні виконавці, та відповідних територіальних органів Державної казначейської служби України.
Підставою цивільно-правової відповідальності за завдання шкоди у такому випадку є правопорушення, що включає як складові елементи шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини.
Належним доказом протиправних (неправомірних) рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця є, як правило, відповідне судове рішення (вирок) суду, що набрало законної сили, або відповідне рішення вищих посадових осіб державної виконавчої служби.
Саме такий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 10 травня 2023 року у справі № 757/23847/21 (провадження № 61-1913св23), від 30 листопада 2022 року у справі № 753/11250/14-ц (провадження № 61-6568св22).
Заподіювач шкоди відповідає не за будь-яку шкоду, а тільки за ту шкоду, яка завдана його діями (постанова Верховного Суду від 12 квітня 2022 року у справі № 686/5244/21).
У постанові Верхового Суду від 12 березня 2020 року у справі № 757/74887/17-ц (провадження № 61-11090св19) зазначено, що невиплачені позивачеві кошти на виконання судового рішення, не є майновою шкодою, яка підлягає відшкодуванню на підставі ст. ст. 1173, 1174 ЦК України. Наслідком такого відшкодування буде подвійне стягнення коштів.
При цьому, у постанові Верховного Суду від 29 квітня 2021 року у справі № 405/500/18 (провадження № 61-14498св20) зазначено, що факт тривалого невиконання рішення суду внаслідок неправомірних дій посадових осіб державної виконавчої служби, не є безумовною підставою для висновку про наявність причинного зв`язку між несвоєчасним виконанням рішення, що набрало законної сили, та завданою шкодою. Невиконання рішення суду не може напряму ототожнюватися із завданою позивачеві майновою шкодою, оскільки остаточно не втрачена можливість виконання судового рішення.
До подібних правових висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 23 грудня 2019 року у справі № 752/4110/17 (провадження № 61-20325св18), від 12 березня 2020 року у справі № 757/74887/17-ц (провадження № 61-11090св19), від 03 червня 2020 року у справі № 642/3839/17 (провадження № 61-37856св18).
У постанові Верховного Суду від 16 березня 2020 року у справі № 613/814/16-ц (провадження № 61-20218св19) зроблено висновок про те, сам факт тривалого невиконання судового рішення не може бути підставою для безспірного стягнення збитків у вигляді стягнення нестягнутої за рішенням суду суми.
У постанові Верховного Суду від 28 жовтня 2020 року у справі № 904/3667/19 вказано, що у справах про відшкодування шкоди доведення обґрунтованості заявлених вимог покладається на позивача, який має надати докази наявності шкоди, протиправності поведінки того, хто заподіяв шкоду, та причинного зв`язку такої поведінки із заподіяною шкодою. Для настання цивільно-правової відповідальності відповідача за заподіяння матеріальної шкоди позивачеві необхідно довести наявність усієї сукупності вищезазначених умов, які необхідні для відшкодування шкоди за правилами ст. ст. 1173, 1174 ЦК України, тоді як відсутність хоча б однієї з цих умов виключає настання відповідальності.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 02 вересня 2020 року у справі № 910/15758/19, від 18 вересня 2024 року у справі № 537/4628/23 (провадження № 61-6836св24).
Відмовляючи в позові в частині відшкодування матеріальної шкоди, суд першої інстанції, з яким погоджується колегія суддів, з урахуванням вказаних норм законодавства дійшов правильного висновку про те, що підставою для цивільно-правової відповідальності за завдання шкоди є правопорушення, що включає такі складові елементи як шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними.
Звертаючись до суду, ОСОБА_1 посилався на те, що з вини виконавчої служби тривалий час не виконувалось рішення суду про стягнення з  ОСОБА_4 на його користь суми боргу в розмірі 492825,66 грн, з 2007 року стягнуто 20323,21 грн, з у зв`язку з чим просив стягнути із відповідача 472825,66 грн,як завдану йому шкоду в розмірі не стягнутої суми за виконавчим листом.
Спірні правовідносини, що виникли між сторонами у цій справі, пов`язані з примусовим виконанням у виконавчому провадженні № 46242277, у яких державна виконавча служба виступає суб`єктом примусового стягнення коштів за виконавчим документом, а не боржником у грошовому зобов`язанні, і є відповідальною за свої дії чи бездіяльність у межах та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
До відділу державної виконавчої служби не переходять зобов`язання боржника за виконавчим документом, а суд під час розгляду справи не установив, що державний виконавець або орган державної виконавчої служби спричинив майнову шкоду позивачу.
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції надав належну оцінку обставинам, зазначеним у позовній заяві ОСОБА_1 та дійшов до обґрунтованого висновку про недоведеність позивачем позовних вимог про відшкодування матеріальної шкоди та відсутність правових підстав для покладення на Державу України обов`язку сплатити позивачу суму боргу, зобов`язання за якими має  ОСОБА_4 та відповідно про відсутність підстав для стягнення штрафних санкцій за невчасне виконання рішення суду.
Таким чином, висновки суду про відсутність підстав для задоволення позову про відшкодування майнової шкоди, є законними та обґрунтованими, а доводи апеляційної скарги в цій частині вказаних висновків не спростовують та зводяться до їх переоцінки.
На ряду з цим, апеляційний суд не погоджується із висновком суду першої інстанції про недоведеність позивачем моральної шкоди, виходячи з наступного.
Як зазначалось, відповідно до ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Частинами 1 та ч. 2 ст. 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Згідно з ч. 3 ст. 23 ЦК України моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Відповідно до ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.
Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.
Отже, визначальним у вирішенні такої категорії спорів є доведення усіх складових деліктної відповідальності, а саме наявність факту заподіяння позивачу посадовими особами органів державної влади моральної шкоди саме тими діями (бездіяльністю), які встановлені судом (суддею).
При цьому, розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України).
З матеріалів справи вбачається, що постановою Черкаського апеляційного суду від 07 березня 2023 року скасовано ухвалу Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 26.05.2022 у цивільній справі за скаргою стягувача ОСОБА_1 на дії та бездіяльність Уманського РВ ДВС Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), боржник – ОСОБА_4 , в частині вирішення вимог про скасування постанови державного виконавця щодо повернення виконавчого документу стягувачу, визнання дій та бездіяльності неправомірними, зобов`язання вчинити певні дії.
Вимоги скарги стягувача ОСОБА_1 на рішення, дії та бездіяльність задоволено частково, а саме визнано дії та бездіяльність посадових осіб Уманського ВДВС неправомірними. Скасовано постанову головного державного виконавця Уманського ВДВС від 29.10.2020 про повернення виконавчого документа стягувачу та зобов`язано головного державного виконавця Рибак Л. В. здійснити примусове виконання рішення Уманського міськрайонного суду від 23.03.2007 у справі № 2-275-07 відповідно до ЗУ «Про виконавче провадження».
У задоволенні решти вимог скарги стягувача ОСОБА_1 судом було відмовлено.
Черкаським апеляційним судом було встановлено, що предметом апеляційного перегляду, враховуючи вказівки постанови Верховного Суду від 25.01.2023, є висновки суду першої інстанції щодо вирішення вимог скарги стягувача про скасування постанови державного виконавця щодо повернення виконавчого документу стягувачу, визнання дій та бездіяльності неправомірними, зобов`язання вчинити певні дії.
При розгляді виконавчого провадження поза оцінкою державного виконавця, який помилково вважав, що орган опіки та піклування вважав за неможливе проводити стягнення за рахунок нерухомого майна боржника, залишився зміст листів Уманської РДА, та зокрема, не було з`ясовано чи використовується спірний будинок для проживання зареєстрованих в ньому дітей, не була встановлена відсутність у власності батьків, які зобов`язані забезпечити своїх дітей житлом, іншого нерухомого майна придатного для проживання.
Крім того, державний виконавець, як і суд першої інстанції, не надав належної оцінки доводам скаржника щодо наявності у власності боржника рухомого майна, на яке можливо звернути стягнення, зокрема, транспортний засіб Volkswagen, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , та ПР 01 Фермер, державний реєстраційний номер НОМЕР_2 .
Отже, постановою Черкаського апеляційного суду від 07 березня 2023 року встановлено, що боржником ОСОБА_4 впродовж тривалого часу добровільно не виконується рішення суду в справі № 2-275-2007, а державним виконавцем не було вчасно та у повному обсязі здійснено виконавчі дії направлені на виконання рішення суду про стягнення боргу із ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 , тобто судовим рішенням встановлено факт протиправних дій державного виконавця, що є підставою для відшкодування позивачу моральної шкоди.
Разом з тим, це єдине рішення, яке наведено позивачем в підтвердженння своїх позовних вимог.
Відповідно до ч. 1 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Врахувавши тривалість вимушених змін у житті позивача, глибину душевних страждань, яких зазнав ОСОБА_1 , та з урахуванням вимог розумності і справедливості, апеляційний суд визначає розмір відшкодування моральної шкоди у сумі 10000 грн.
Такий розмір моральної шкоди відповідає засадам розумності та справедливості з урахуванням характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань позивача, ступеня вини посадових осіб державної виконавчої служби у завданні моральної шкоди. Сам факт визнання порушеного права є адекватним засобом для згладжування душевних страждань і справедливої сатисфакції.
Щодо стягнення з відповідача штрафних санкцій із моральної шкоди, то слід зазначити, що моральна шкода в даному випадку не є боргомвим зобов`язанням в розумінні ст. 625 ЦК України. 
Слід також зазначити, що згідно з ч. 2 ст. 25 Бюджетного кодексу України, відшкодування шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади (органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування), а також їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється державою (Автономною Республікою Крим, органами місцевого самоврядування) у порядку, визначеному законом.
Відповідно до ст. 2 ЦК України держава Україна є учасником цивільних відносин, а тому має бути відповідачем у справах про відшкодування шкоди за рахунок держави.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 березня 2020 року у справі № 641/8857/17 (провадження № 14-514цс19) вказано, що держава діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин (ч. 1 ст. 167 ЦК України). Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом (ст. 170 ЦК України). У цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема і представляти державу в суді.
Відповідно до п. 4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого указом Президента України від 13 квітня 2011 року № 460/2011, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, є Державна казначейська служба України (Казначейство України), яке, зокрема, здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року в справі 910/23967/16 (провадження № 12-110гс18) вказано, що кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (ч. 2 ст. 2 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Резолютивні частини рішень не повинні містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено безспірне списання.
Тобто кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України. У таких справах резолютивна частина судового рішення не повинна містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено стягнення коштів.
Такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 22 січня 2025 року у справі № 204/3138/21.
Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд. та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINAv.UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСІІЛ, від 18 липня 2006 року).
Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Враховуючи вищенаведене, колегія суддів дійшла висновку про скасування рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні виог про стягнення моральної шкоди із частковим задоволенням позову в цій частині, в решті рішення суду слід залишити без змін.
Керуючись ст. ст. 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково. 
Рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 17 жовтня 2024 року - скасувати в частині відмови в стягненні моральної шкоди.
Ухвалити в цій частині нове рішення, яким стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 10000 грн моральної шкоди. 
В іншій частині рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 17 жовтня 2024 року - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення, в порядку та за умов визначених ЦПК України.
Повний текст постанови складено 02 травня 2025 року.

Головуючий Л. І. Василенко

Судді: О. В. Карпенко

                                                                                                             О. М. Новіков