Постанова 
Іменем України
 
08 квітня 2025 року              
 
м. Київ
 
провадження №22-ц/824/6049/2025
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
 
головуючого судді: Мазурик О. Ф. (суддя-доповідач),
суддів: Желепи О. В., Стрижеуса А. М.,
за участю секретаря Марченка М. С.,
 
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 
 
на рішення Вишгородського районного суду Київської області
 
від 03 грудня 2024 року 
 
в складі судді Баличевої М. Б.
 
у цивільній справі №363/641/23 Вишгородського районного суду Київської області
 
за позовом ОСОБА_2 
 
до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,
 
треті особи: державний нотаріус Вишгородської районної державної нотаріальної контори Шило Олександр Степанович, Служба у справах дітей та сім'ї Димерської селищної ради Вишгородського району Київської області,
 
про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю, визнання права власності на частку в майні, виключення майна зі спадкової маси,
 
                                              У С Т А Н О В И В:
01 лютого 2023 року ОСОБА_2 звернулася до Вишгородського районного суду Київської області з вищевказаним позовом, в якому просила:
встановити факт проживання однією сім'єю, як чоловіка та дружини, без реєстрації шлюбу ОСОБА_2 та ОСОБА_7 з 01 грудня 2008 року по ІНФОРМАЦІЯ_1;
встановити факт істотного збільшення у своїй цінності будинку за адресою: АДРЕСА_1 за час спільного проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_7 ;
визнати спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_7 завершений будівництвом 2013 року житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 292,9 кв.м., житловою площею 77,4 кв.м., з двома ганками "а" та "а1", з надвірними будівлями та спорудами: навісом "Б", сараєм "В", огорожею 1, 2, каналізаційною спорудою "І", трубчатим колодязем "ІІ";
визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частку житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 292,9 кв.м., житловою площею 77,4 кв.м.;
виключити зі спадкового майна ОСОБА_7 1/2 частку вказаного житлового будинку.
В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_2 зазначила, що з 10.05.2003 по ІНФОРМАЦІЯ_5 вона проживала з ОСОБА_7 однією сім'єю. До 10.06.2008 ОСОБА_7 перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_8 , проте проживав з нею. Вона та ОСОБА_7 спочатку спільно проживали в її матері за адресою: АДРЕСА_2 , а з 2013 року в будинку за адресою:  АДРЕСА_1 . Між ними були усталені відносини, що притаманні подружжю. Вони разом виховували її дітей та дітей ОСОБА_7 , вели спільне господарство, піклувалися один про одного, мали спільний бюджет та побут, спільно несли витрати, пов'язані з ремонтом житла, будівництвом будинку, утриманням житла, придбанням побутової техніки, меблів та інші витрати, підтримували шлюбні стосунки.
Зазначала, що в березні 2009 року у них народився спільний син ОСОБА_9 , який зареєстрований по АДРЕСА_2 , проте з 2013 року проживав по АДРЕСА_1 . 
Також зазначала, що в 2003 році ОСОБА_7 отримав в дар від свого батька недобудований будинок (готовністю 78%). Державної реєстрації даний будинок не пройшов, але БТІ було повідомлено про перехід права власності. В 2005 році в даному будинку сталася пожежа та вигорів дах і на той час коштів на відновлення будинку в них не було. З часом вона стала займатися підприємницькою діяльністю, ОСОБА_7 мав тимчасові заробітки. За час їх спільного будинку та завдяки її зусиллям як фізичним, так і матеріальним у 2013 році вони добудували будинок та господарські споруди до нього, внаслідок чого будинок значно виріс у своїй вартості. 
ОСОБА_2 вказувала, що вартість будинку, коли він був недобудований, за час їх спільного проживання із ОСОБА_7 та за її безпосередньої участі у будівництві та капітальному ремонті збільшилася майже втричі, що є істотним збільшенням. За результатами оцінки вартість недобудови, яку ОСОБА_7 отримав в дар становила б на сьогодні 1 446 000 грн, а вартість вже добудованого будинку становить 3 371 000 грн.
Зауважила, що за час спільного проживання із ОСОБА_7 ними було придбано й інше майно, а також транспортні засоби, які оформлені на дітей, але доказів цьому немає, тому на інше майно вона не претендує. Додала, що в капітальний ремонт будинку вона вклала свою душу, свій час та гроші, отримані від підприємницької діяльності, але більшість доказів на придбання матеріалів, зокрема товарні чеки, не збереглися через пошкодження будинку під час бойових дій на території села.
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 вбито під час окупації села. Після смерті ОСОБА_7 відкрилася спадщина. Із заявами про прийняття спадщини до нотаріуса звернулися батьки ОСОБА_7 та його діти.
Позивачка вважала, що оскільки вона з 01.12.2008 по день смерті ОСОБА_7 проживала з ним однією сім'єю, вони були об'єднані спільною працею, спільним побутом та веденням спільного господарства, вони разом, в тому числі за рахунок грошових коштів, отриманих нею від підприємницької діяльності, добудували належний на праві власності ОСОБА_7 будинок, той їй належить 1/2 частка такого будинку у відповідності до вимог ст. 62, 69-71, 74 СК України, а тому ця частка підлягає виключенню зі спадкової маси.
Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 02 грудня 2024 року позов задоволено у повному обсязі.
Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, відповідач ОСОБА_1 (мати спадкодавця) звернулася до суду з апеляційною скаргою, посилаючись на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права; суд неповно з'ясував фактичні обставини справи, що мають значення для її вирішення, внаслідок чого дійшов помилкового висновку про задоволення позовних вимог.
 
В обґрунтування апеляційної скарги ОСОБА_1 посилалася на те, що суд першої інстанції визнав спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_7 завершений будівництвом 2013 року житловий будинок, тоді як згідно державної документації, технічної документації будинок є недобудованим і становить 78% готовності.
 
Судом не враховано, що в договорі дарування недобудованого будинку, укладеного 26.12.2003 між ОСОБА_7 та його батьком ОСОБА_3 зазначено про те, що недобудований житловий будинок, що відчужуються, належить дарувальнику на підставі дозволу Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю Київської області від 01.12.3003 за №147/03, рішення Козаровицької сільської ради №80 від 24.12.2003 та довідки, виданої Вишгородським БТІ 25.11.2003 за №1255. З того часу технічні характеристики не змінювалися, що підтверджується даними інвентаризаційної справи та в якій зазначено, що будівельні роботи проведені без отримання дозволу.
 
Зауважила, що в такому разі спірний будинок є самочинним будівництвом, а за приписами чинного законодавства особа, яка здійснила самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. 
 
Судом не взято до уваги, що позивачем не надано доказу надання земельної ділянки для будівництва.
 
Судом розглянуто справу за неналежного складу часників справи, а саме не залучено до участі у справі колишню дружину ОСОБА_7 - ОСОБА_8 , яка має право заявити свої матеріальні вимоги стосовно спірного будинку. Додала, що згідно практики Великої Палати Верховного Суду не  неналежний склад відповідачів є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.
 
Вказувала, що позивачка не довела факт істотного збільшення у своїй цінності спірного будинку. Звернула увагу, що позивачкою надано довідку про вартість майна від 04.01.2023 про те, що вартість недобудованого будинку складає 1 446 229,15 грн, а згідно іншої довідки про вартість майна теж від 04.01.2023 вартість житлового будинку становить 3 370 952,36 грн і площа приміщень в обох довідка зазначена 292,3 кв.м. Однак, судом не надано оцінки таким доказам, які складено в один день.
 
Вважала, що надані позивачкою Договір на проведення ремонтних робіт від 20.05.2013  та квитанції про сплату кредиту не підтверджують факт її затрат на відновлення будинку. Звернула увагу, що в матеріалах справи наявний акт від 16.05.2022 обстеження нерухомого майна, пошкодженого/зруйнованого внаслідок бойових дій, спричинених військовою агресією РФ і згідно цього акту спірний будинок пошкоджено та не було відновлено. Відновленням займався син позивачки, який на час розгляду справи продовжує проживати в будинку. На думку скаржника, таке свідчить про те, що відновлення будинку відбулося після смерті ОСОБА_7 та не за кошти позивачки. Оцінка майна зроблена вже після відновлення та в ній не зазначено на яку суму відбулися відновлення будинку після 16.05.2022.
 
Суд дійшов помилкового висновку про встановлення факту спільного проживання позивачки та ОСОБА_7 , як чоловіка та жінки, без реєстрації шлюбу, оскільки окрім показів свідків та документів, які підтверджують факт народження дитини, суду не надано будь-яких інших належних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження цієї позовної вимоги.
 
За наведених обставин просила скасувати рішення Вишгородського районного суду Київської області від 03 грудня 2024 року та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.
 
Представник скаржника та відповідачів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,                   ОСОБА_5 - ОСОБА_10 в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримала з підстав, викладених в ній та просила задовольнити.
 
Позивачка та її представник ОСОБА_11 в судовому засіданні проти задоволення апеляційної скарги заперечували, просили залишити без задоволення, а рішення суду без змін.
 
Треті особи, належним чином повідомлені про день, час та місце розгляду справи, в судове засідання своїх представників не направили.
 
Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності представників третіх осіб.
                                                                                                                          
Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду в межах апеляційного оскарження, та вимог, що заявлялися в суді першої інстанції, дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
 
З матеріалів справи вбачається, що 26.12.2003 приватним нотаріусом Вишгородського районного нотаріального округу Київської області Левчук О. Б. посвідчено за №12843 договір дарування, згідно якого ОСОБА_3 подарував ОСОБА_7 недобудований житловий будинок, що знаходиться в                                АДРЕСА_3 .
02 липня 2004 року Інспекцією Державного архітектурно-будівельного контролю ОСОБА_5 надано дозвіл на виконання будівельних робіт №114/04 із закінчення будівництва 1-го мансардного житлового будинку ТП 144-24-88/1 з господ. спорудами АДРЕСА_1 .
З Довідки №317 від 08.08.2005 вбачається, що 05.08.2005 виникла пожежа в житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 . Причина пожежі - необережне поводження з вогнем невстановленої особи. В результаті пожежі вогнем знищено покрівлю, пошкоджено перекриття житлового будинку.
Позивачка доводила, що відновлення будинку проводилося після пожежі. Однак, з 2005 року по червень 2008 року ОСОБА_7 перебував у зареєстрованому шлюбі.
10 червня 2008 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_8 розірвано шлюб.
Матеріали справи не містять доказів, в якому стані перебував будинок станом на час розірвання шлюбу.
ІНФОРМАЦІЯ_2 у ОСОБА_7 та ОСОБА_2 на родився син ОСОБА_9 .
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 помер.
Після смерті ОСОБА_7 позивачка звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини.
З постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 17.01.2023 вбачається, що ОСОБА_2 відмовлено у видачі свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя на недобудований житловий будинок АДРЕСА_1 , оскільки нею не було надано документів, підтверджуючих родинні відносини.
Згідно довідки виконавчого комітету Димерської селищної ради Вишгородського району про реєстрацію місця проживання особи №12/09-41 від 07.06.2022, ОСОБА_2 зареєстрована за іншою адресою, а саме: АДРЕСА_2 , з 16.08.2000 по теперішній час.
З довідки виконавчого комітету Димерської селищної ради Вишгородського району про реєстрацію місця проживання особи №11/09-41 від 07.06.2022 вбачається, що ОСОБА_6 (син позивачки та ОСОБА_7 ) зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , з 14.03.2009 по теперішній час, яка є відмінною від адреси місця проживання спадкодавця.
Крім того, в матеріалах справи наявні спільні фотографії позивачки та                 ОСОБА_7 разом, а також як з дітьми позивачки від першого шлюбу, так і з дітьми ОСОБА_7 від шлюбу з ОСОБА_8 .
Судом першої інстанції допитано свідків, які в сукупності підтвердили існування між ОСОБА_2 та ОСОБА_7 відносин, притаманних подружжю, в період з 2003 по 2022 роки, їх спільне проживання в будинках, догляд за дітьми та їх виховання, спільні витрати. Свідки зазначили і про те, що їм відомі обставини щодо добудови недобудованого будинку. Про наявність між ОСОБА_2 та ОСОБА_7 тісних зв`язків, що притаманні подружжю, про що свідчить факт народження у них дитини ОСОБА_6 в період, коли вони не перебували у зареєстрованому шлюбі.
Також судом першої інстанції встановлено, що до позовної заяви                ОСОБА_2 додано виписки із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого №3686/391, 1672/210, 4665/498 ОСОБА_6 ,                      ІНФОРМАЦІЯ_3 , в яких зазначено місце проживання дитини за адресою: АДРЕСА_1 , яка була місцем реєстрації та проживання спадкодавця.
З довідки Димерської селищної ради Вишгородського району Київської області №745 від 21.12.2022 вбачається, що ОСОБА_2 дійсно проживала однією сім`єю з ОСОБА_7 та відновлювали будинок.
З Акту Димерської селищної ради Вишгородського району Київської області від 19.05.2022 №496 про спільне проживання вбачається, що старостою                с. Козаровичі ОСОБА_12 обстежено та встановлено, що ОСОБА_2 являється законним представником неповнолітнього її сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (спадкоємця померлого ОСОБА_7 ); ОСОБА_6 з 2009 року по теперішній час постійно проживає за адресою: АДРЕСА_1 . 
З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає необґрунтованими доводи апеляційної скарги, що позовну вимогу про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу позивачка підтверджує лише фотографіями та показами свідків.
Підсумовуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції  дійшов правильного висновку про доведення позивачкою факту спільного проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_7 однією сім'єю, як чоловіка та жінки, без реєстрації шлюбу в період після розірвання спадкодавцем шлюбу в червні 2008 року.
Разом з тим, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги, що відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог у повному обсязі, з огляду на таке.
Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_2 посилалася на те, що під час спільного проживання з ОСОБА_7 , за рахунок її зусиль, які виражались у вкладенні особистої участі у ремонт, так і в більшій частині фінансування капітального ремонту спірний житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_4 , істотно збільшився у своїй вартості. На думку позивачки, у відповідності до вимог ст. 62, 69-71, 74 СК України їй належить 1/2 частка цього будинку.
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 22.09.2020 у справі №214/6174/15-ц зазначила: "В постанові Верховного Суду України від 08.11.2017 у справі №6-1447цс17 зроблено висновок, що стаття 57 СК України визначає правила віднесення майна до об`єктів особистої приватної власності одного з подружжя, тоді як стаття 62 СК України встановлює спеціальні умови, з настанням яких визначені попередньою нормою об`єкти особистої приватної власності одного з подружжя можуть бути визнані за рішенням суду об`єктами спільної сумісної власності подружжя. 
Для застосування передбачених статтею 62 СК України правил збільшення вартості майна повинне відбуватись внаслідок спільних затрат подружжя, незалежно від інших чинників (зокрема, тенденцій загального подорожчання конкретного майна), при цьому суттєвою ознакою повинне бути істотне збільшення вартості майна як об`єкта, його якісних характеристик. 
Збільшення вартості майна та істотність такого збільшення підлягає з`ясуванню шляхом порівняння на час вирішення спору вартості об`єкта до та після поліпшення; при цьому сам по собі розмір грошових затрат подружжя чи одного з них, а також визначену на час розгляду справи вартість ремонтних робіт не можна вважати тим єдиним чинником, що безумовно свідчить про істотність збільшення вартості майна як об`єкта. Визначаючи правовий статус спірного майна як спільної сумісної власності подружжя, суд має враховувати, що частка в такому майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожної зі сторін, у тому числі за рахунок майна, набутого одним з подружжя до шлюбу, яке є його особистою приватною власністю, у придбання (набуття) майна. Якщо в придбання (будівництво) майна вкладено, крім спільних коштів, особисті приватні кошти однієї зі сторін, то частка в такому майні відповідно до розміру внеску є її власністю".
З матеріалів справи вбачається, що на підтвердження доводів збільшення спірного будинку у своїй вартості позивачка надала суду два висновки про вартість майна, які складено в один день, а саме 04.01.2023.
Так, згідно першого висновку про вартість майна станом на 04.01.2023, оціночна (ринкова) вартість об`єкта нерухомості - недобудований житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_4 , складає 1 446 229,15 грн (том 1, а. с.121). В даному висновку зазначено, що в результаті проведеного аналізу і розрахунків, виконаних порівняльним аналізом (метод аналогових продаж) експертом були отримані значення оціночної (ринкової) вартості об'єкта оцінки. Порівняльний метод (метод аналогових продаж) в нинішніх умовах максимально точно відображає вартість об'єкта оцінки.
Згідно другого висновку про вартість майна станом на 04.01.2023, оціночна (ринкова) вартість об`єкта нерухомості - житловий будинок, розташованого за адресою: АДРЕСА_4 складає 3 370 952,36 грн (том 1, а. с.125). В цьому висновку також зазначено, що в результаті проведеного аналізу і розрахунків, виконаних порівняльним аналізом (метод аналогових продаж) експертом були отримані значення оціночної (ринкової) вартості об'єкта оцінки. Порівняльний метод (метод аналогових продаж) в нинішніх умовах максимально точно відображає вартість об'єкта оцінки.
До кожного висновку долучено довідку про оціночну вартість об'єкта нерухомості.
Проте, матеріали справи не містять доказів періоду проведення будівельних робіт в будинку. Доведення період проведення будівельних робіт у цій справі має важливе значення, оскільки як позивачка посилається на те, що вона проживала зі спадкодавцем з 2003 року, будинок згорів у 2005 році, після чого проводилися будівельні роботи. Але до червня 2008 року ОСОБА_7 перебував у зареєстрованому шлюбі. Тому доведенню підлягав факт істотного збільшення вартості будинку з червня 2008 року. А таких доводів матеріали справи не містять. 
 
Крім того, матеріали справи не містять належних доказів, які ремонтно-будівельні роботи проводилися та вартість таких робіт, а також доказів, яка ринкова вартість будинку до та після проведення капітального ремонту, як зазначає позивачка. У висновках про вартість майна, наданих позивачкою, лише зазначено вартість недобудованого будинку станом на 04.01.2023 та вартість житлового будинку станом на 04.01.2023.
 
Крім того, з матеріалів справи вбачається, що позивачка не зверталася до суду з клопотанням про призначення у справі судової будівельно-технічної експертизи для визначення вартості спірного об`єкта нерухомості станом на червень 2008 року та після його поліпшення.
 
Щодо наданих позивачкою договору про проведення ремонтних робіт №20-05-2013 від 20.05.2013, укладеного на ім'я ОСОБА_2 , а квитанцій про сплату кредиту, отриманого теж на ім'я позивачки, то такі докази з урахуванням вищевказаного правового висновку Верховного Суду теж не доводять обставин істотного збільшення у своїй цінності спірного будинку.
При цьому, в матеріалах справи відсутні договори підряду, акти прийому-передачі саме робіт, платіжні доручення, які б підтвердили виконання робіт чи їх фінансування у спірний період з червня 2008 року.
За наведених обставин колегія суддів вважає обґрунтованими доводи апеляційної скарги, що позивачкою не надано суду належних, достатніх та допустимих доказів докладання нею особистих зусиль та здійснення фінансових затрат для капітального ремонту будинку, як зазначено в позовній заяві.
Підсумовуючи викладене, колегія суддів зазначає, що позивачкою не доведено обставин істотного збільшення у своїй цінності спірного будинку, що в цілому виключає задоволення всіх позовних вимог, в тому числі про встановлення факту проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_7 однією сім'єю, як чоловіка та жінки, без реєстрації шлюбу, з огляду на таке.
Велика Палата Верховного Суду від 23 січня 2024 року у справі №523/14489/15-ц зазначила, що особа, яка вважає себе власником майна (або його частини), може здійснити захист свого цивільного права, обґрунтувавши в позові підставу позовних вимог про поділ майна тим, що воно набуте за час спільного проживання жінки та чоловіка однією сім`єю. Позовні вимоги про поділ майна, що належить сторонам на праві спільної сумісної власності є ефективним способом захисту прав, здатним справедливо та без занадто обтяжливих для сторін судових процедур  вирішити цивільну справу. Заявлення у таких справах позовного провадження окремої вимоги про встановлення факту спільного проживання жінки та чоловіка однією сім`єю без реєстрації шлюбу не здатне забезпечити захист прав власника.
 
Таким чином, незважаючи на те, що позивачкою доведено факт її з                   ОСОБА_7 спільного проживання, як жінки та чоловіка,  однією сім`єю без реєстрації шлюбу, задоволення такої вимоги не є ефективним способом захисту її прав, оскільки не доведено обставин того, що спірний житловий будинок є їх спільною сумісною власністю, як подружжя.  
Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції вищезазначене не врахував, залишивши поза увагою, що належних, достатніх та достовірних доказів, які б свідчили про те, що за час спільного проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_7 , починаючи з червня 2008 року вартість спірного будинку істотно збільшилася у своїй цінності,  матеріали справи не містять.
З урахуванням наведеного колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції в силу вимог ст. 376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.
Таким чином, знайшли своє підтвердження доводи апеляційної скарги про незаконність та необґрунтованість рішення суду першої інстанції.
На підставі викладеного та керуючись ст. 268, 374, 376, 383, 384, 389 ЦПК України
 
                                                    П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.
 
Рішення Вишгородського районного суду Київської області від 03 грудня 2024 року - скасувати.
 
У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , треті особи: державний нотаріус Вишгородської районної державної нотаріальної контори Шило Олександр Степанович, Служба у справах дітей та сім'ї Димерської селищної ради Вишгородського району Київської області, про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю, визнання права власності на частку в майні, виключення майна зі спадкової маси, - відмовити.
 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до цього суду.
 
Повний текст постанови складено 09 квітня 2025 року.
 
Головуючий                                                                             О. Ф. Мазурик 
Судді                                                                                        О. В. Желепа
                                                                                                        А. М. Стрижеус