ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 607/10366/23	Головуючий у 1-й інстанції Дзюбич В.Л. 	
Провадження № 22-ц/817/424/25 	Доповідач - Костів О.З.	
Категорія - 	  	

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 квітня 2025 року         м. Тернопіль
Тернопільський апеляційний суд в складі: 
головуючого - Костів О.З. 
суддів -  Хома М. В., Храпак Н. М., 
секретаря судового засідання — Панькевич Т.І.,
позивачки – ОСОБА_1 ,
представника позивачки — адвоката Сампари Н.М.,
відповідача – ОСОБА_2 ,
представника відповідача — адвоката Тиміцької С.М.,
       розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Тернополі цивільну справу №607/10366/23 за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 17 грудня 2024 року, ухвалене суддею Дзюбичем В.Л., дати складення повного тексту рішення не зазначено, в цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , треті особи: Управління сім`ї, молодіжної політики та захисту дітей Тернопільської міської ради, служба у справах дітей Білецької сільської ради Тернопільського району Тернопільської області про визначення місця проживання дітей, стягнення аліментів та зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визначення місця проживання дітей, -
В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_1 звернулася до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 з участю Управління сім`ї, молодіжної політики та захисту дітей Тернопільської міської ради, служби у справах дітей Білецької сільської ради Тернопільського району Тернопільської області, у якій просила визначити місце проживання дітей ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом із матір`ю ОСОБА_1 . Також просила суд стягувати із ОСОБА_2 в її користь аліменти на утримання дітей в розмірі по 30000 гривень на кожну дитину, щомісячно, починаючи від дня пред`явлення позову і до досягнення дітьми повноліття.
В обґрунтування позовних вимог зазначала, що з 09 серпня 2009 року вона перебуває в зареєстрованому шлюбі із відповідачем. В шлюбі у них народилося двоє дітей: ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Протягом останніх років між ними втрачене почуття любові та взаємної поваги, а тому вона вирішила розірвати шлюб із відповідачем, в зв`язку із чим звернулася до Тернопільського міськрайонного суду із позовом до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, поділ майна подружжя, визнання договорів удаваними.
Між нею та чоловіком не досягнуто згоди щодо способу та порядку участі батька в утриманні дітей.
Вказувала, що відповідач є забезпеченою людиною, підприємцем, власником виробництва з переробки пластику, виготовлення поліетиленової гранули та поліетиленової плівки. У власності ОСОБА_2 перебувають два транспортних засоби, комерційні приміщення та виробничі потужності.
ОСОБА_2 є здоровою та працездатною особою, не має на утриманні будь-яких непрацездатних, малолітніх, неповнолітніх осіб. Більше того він є підприємцем, власником виробництва, значну частину доходів не декларує (приховує), а тому вважала за необхідне стягнути з ОСОБА_2 на її користь аліменти на утримання дітей ОСОБА_6 та ОСОБА_5 у розмірі по 30000 грн.
Крім того стверджувала, що за час перебування в шлюбі вихованням, харчуванням, виконанням домашнього завдання, лікуванням, відвідуванням гуртків та загалом виконанням всіх обов`язків щодо дочок займалася вона. Батько не брав участі в освітньому процесі чи виконанні побутових обов`язків щодо дітей. Робота батька передбачає нестабільний робочий день, часті відрядження у різні міста України. Разом з дітьми вони проживають без реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 . Вказувала, що як мама, вона створила комфортні умови для проживання, розвитку та відпочинку дітей, проводить свій вільний час разом із дітьми, має стабільний дохід, є підприємцем та позитивно характеризується. За останні місяці та станом на момент подання позову матеріальне забезпечення дітей здійснюється нею одноособово, а саме: придбання продуктів харчування, медикаментів, шкільного приладдя, одягу, оплата гуртків та всі інші побутові витрати на утримання дітей. Тому вважає, що саме з нею повинно бути визначене місце проживання дітей.
Разом з тим, зазначала, що визначення місця проживання дітей окремо від матері буде мати для них непоправне негативне значення та зашкодить їх емоційному стану, а також розвитку.
Вказувала, що визначення місця проживання дітей із мамою не впливатиме на їхні взаємини з татом, оскільки не позбавляє його прав і не звільняє від виконання батьківських обов`язків.
З цих підстав просила суд позов задоволити.
24 серпня 2023 року відповідачем подано зустрічну позовну заяву до ОСОБА_1 про визначення місця проживання дітей.
Зустрічна позовна заява обґрунтована тим, що у шлюбі із відповідачкою в них народилось двоє дітей: ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
ОСОБА_6 та ОСОБА_5 виповнилось відповідно 13 та 9.5 років, вони проживають разом із ним та відповідачкою без реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 .
Вважав, що рівень довіри, любові, особиста прихильність до нього дочок та його до них, а також вік дочок, стан їх здоров`я та рівень його турботи про них є підставою для визначення місця проживання дітей саме з батьком, оскільки такий стан речей відповідатиме якнайкращим інтересам дітей.
Вказував, що у розмовах із ним діти неодноразово просили в разі спору боротися за те, щоб вони залишились проживати з батьком, у зв`язку з чим він зобов`язаний відстоювати їхнє з дітьми право бути разом.
Зазначав, що він, як батько дітей, бере активну участь у навчанні та вихованні дітей, готує для них смачні страви, стежить за тим, аби дочки підтримували високий рівень навчальних досягнень, у разі хвороб - лікує їх, звертається до лікарів, доглядає за дітьми нарівні з мамою, забезпечує їх усім необхідним.
Тому вважав, що будь-яких перешкод для визначення проживання дітей саме із ним на даний час, окрім гендерних стереотипів, немає.
Стверджував, що він зумів створити комфортні умови для життя своєї сім`ї, повністю її усім забезпечує, має доволі високий стабільний дохід, стимулює розвиток та організовує відпочинок дітей, проводить увесь свій вільний час разом з дітьми. Щоранку протягом навчального року саме він відвозить дітей до школи на власному автомобільному транспорті, та саме він забирає їх після уроків додому, відвозить їх на додаткові заняття в художній школі та на тренування з гімнастики.
Вказував, що він позитивно характеризується, судимості не має, успішно взаємодіє з учителями своїх дочок, педіатром, регулярно цікавиться їх здоров`ям успіхами у навчанні. Разом з дочками вони чудово проводять час, вони розповідають йому про свої успіхи у навчанні, звертаються, в разі потреби, за допомогою, разом снідають, обідають, вечеряють, проводять вихідні, дочки чекають на його повернення з роботи. Дбає про їхнє навчання, виховання та загальний розвиток.
Вказував, що відсутність взаєморозуміння між дітьми і матір`ю чітко простежується як з аргументації первісної позовної заяви, так і з доданих до неї документів та при цьому є важливим фактом при вирішенні цього спору в силу вимог статті 161 СК України, оскільки особиста прихильність дитини до кожного з батьків має істотне значення і підлягає обов`язковому врахуванню судом.
Посилався на те, що ОСОБА_1 у поданій нею заяві до Білецької сільської ради від 19 липня 2023 року сама ж стверджує, що її стосунки з дітьми істотно погіршились, вона перебуває у конфліктних відносинах із дітьми, діти на ніч замикаються від неї, доньки не слухаються маму, а батько начебто налаштовує дітей проти мами.
Також вказував, що зводячи наклепи на батька своїх дітей, ОСОБА_1 упускає з виду, що діти перебувають у тому віці, коли їх доволі складно «налаштувати» проти когось, вони уже не піддаються навіюванню. Вік дітей – підлітковий, у цей час активно формується їхня особистість, вони гостро реагують на неповагу до їх думки.
Зазначав, що розірвання шлюбу між ним і матір`ю дітей не повинно позначитися на звичному для дітей укладі життя, травмувати їхню психіку, розірвати звичні для них соціальні зв`язки, жорстоко поставити дитину у стан невизначеності, втрати можливості спілкування з опорними для неї людьми, з якими дитина щоденно прокидається, проводить день і засинає, яких любить і які відповідають їй взаємністю.
Вказував, що дитина не повинна бути засобом задоволення чиїхось амбіцій. Якби він, як батько дітей, бачив, що інтересам дочок відповідає проживання з матір`ю, він, погодився би із таким станом речей. Спір щодо визначення місця проживання дитини з батьком чи матір`ю повинен вирішуватися із першочерговим врахуванням саме забезпечення найкращих інтересів дитини кожним із батьків, а не самого по собі бажання батьків.
З цих підстав, просив суд визначити місце проживання дітей разом із ним.
Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 17 грудня 2024 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.
Визначено місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом із матір`ю ОСОБА_1 .
Стягнуто із ОСОБА_2 в користь ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітніх дітей ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 5000 (п`ять тисяч) гривень на кожну дитину, щомісячно, починаючи із дати набрання даним рішенням законної сили і до досягнення дітьми повноліття.
У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.
У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 відмовлено.
Стягнуто із ОСОБА_2 в користь ОСОБА_1 1073.60 гривень сплаченого позивачем судового збору.
Стягнуто із ОСОБА_2 в дохід держави 1073.60 гривень судового збору.
Не погоджуючись із рішенням суду в частині визначення розміру аліментів, представник позивачки за первісним позовом — адвокат Сампара Н.М. подала на нього апеляційну скаргу, в якій просить у вказаній частині рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги щодо стягнення з відповідача аліментів на дітей задовольнити в повному обсязі.
Мотивуючи доводи апеляційної скарги вказує, що відповідач є дуже забезпеченою людиною, підприємцем, власником виробництва з переробки пластику, виготовлення поліетиленової гранули та поліетиленової плівки. Зазначає, що у власності ОСОБА_2 перебувають транспортні засоби, комерційні приміщення та виробничі потужності.
За час перебування в шлюбі діти не були ні в чому обмежені, в жодних фінансових потребах, діти забезпечувалися як найкращим чином (освіта, репетиторство, відпочинок, лікування, оздоровлення, харчування), а отже матеріальне становище дітей не повинно погіршуватись у зв`язку з розірванням шлюбу між батьками.
Стверджує, що на даний час неповнолітні діти потребують значно більшого догляду та матеріальних коштів, а витрати на утримання дітей, які самостійно несе апелянт, в середньому становлять 18000 грн, в які входить придбання продуктів харчування, без врахування вартості одягу, взуття, канцелярії, іграшок, витрати на проїзд, екскурсії, гуртки, школа, дозвілля, оплата комунальних послуг, періодичні огляди у лікарів, лікування, тощо.
Стверджує, що суд першої інстанції не належним чином надав оцінку тим обставинам, що ОСОБА_2 є здоровою та працездатною особою, не має на утриманні будь яких непрацездатних, малолітніх, неповнолітніх осіб, є підприємцем та власником виробництва, а також, на момент звернення до суду з позовом, має в наявності нерухоме майно, автомобілі та доходи від здачі в оренду нежитлових приміщень.
Зазначає, що сума загальних витрат станом на січень – початок лютого 2025 року складає 26570.48 грн. Крім того, апелянт регулярно оплачує репетиторство із англійської мови за двох дітей два рази в тиждень по 300.00 грн за один урок, що в сумі за двох дітей у місяць виходить 4800.00 грн. Сплачує кошти за шкільні обіди в розмірі 100 грн в один навчальний день за одну дитину, що в сумі за двох дітей в місяць складає близько 4000.00 грн, та відповідно дає дітям кошти на особисті витрати під час проведення дозвілля з друзями та інше.
Також вважає, що суд безпідставно визначив суму аліментів на дітей по 5000 грн, в той час як відповідач за первісним позовом під час судового засідання визнав суму аліментів, які готовий сплачувати на одну дитину 7000 грн.
25 березня 2025 року до Тернопільського апеляційного суду, від імені ОСОБА_2 , на апеляційну скаргу надійшов відзив, який не підписано.
Відповідно до частини 2 статті 183 ЦПК України письмові заяви, клопотання чи заперечення підписуються заявником чи його представником.
Згідно з частиною 4 статті 183 ЦПК України суд, встановивши, що письмову заяву (клопотання, заперечення) подано без додержання вимог частини першої або другої цієї статті, повертає її заявнику без розгляду.
Таким чином, оскільки відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 не підписаний, то він підлягає залишенню без розгляду та поверненню відповідачу.
В судовому засіданні апелянт та її представник просили задовольнити апеляційну скаргу з підстав, викладених у ній.
Відповідач та його представник просили відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а оскаржуване рішення суду — залишити без змін, оскільки вважають його законним та обґрунтованим.
Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Оскільки рішення суду оскаржується лише в частині стягнутого з відповідача розміру аліментів, то відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає оскаржуване рішення суду лише в цій частині.
Заслухавши доповідача, сторін по справі, перевіривши матеріали справи, доводи, зазначені в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, виходячи із наступного.
Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Наведеним вище нормам рішення суду в оскаржуваній відповідає не в повній мірі.
В судовому засіданні встановлено наступні обставини.
Сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 09 серпня 2009 року, який рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 15 січня 2024 року розірвано.
У даному шлюбі у сторін народилося двоє дітей: дочка ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що стверджується свідоцтвом про народження серія НОМЕР_1 , виданим 15 січня 2010 року відділом реєстрації актів цивільного стану Тернопільського міського управління юстиції, та дочка ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що стверджується свідоцтвом про народження серія НОМЕР_1 виданим 10 січня 2014 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Тернопільського міського управління юстиції.
Згідно з наявними в матеріалах справи довідками №02-13/185 та 02-13/186 від 07 червня 2023 року, виданих директором Тернопільської спеціалізованої школи І-ІІІ ступенів №3 Тернопільської міської ради, діти сторін ОСОБА_6 та ОСОБА_5 навчаються у вказаному навчальному закладі у 8 та 4 класах відповідно.
15 січня 2024 року представниками органу опіки та піклування Білецької сільської ради проведено обстеження умов проживання за адресою: АДРЕСА_1 , згідно якого встановлено, що за вказаною адресою проживають: ОСОБА_2 , 1978 року народження, ОСОБА_1 , 1984 року народження, ОСОБА_6 , 2010 року народження та ОСОБА_5 , 2013 року народження. Житловий двохповерховий будинок складається з п`яти кімнат, загальна площа будинку 300 м.кв. Умови проживання хороші, у домі зроблений сучасний ремонт. Діти мають окремі кімнати. Хороший побут. У домі тепло та чисто. Усім необхідним для розвитку та проживання діти забезпечені.
Згідно з висновком про визначення місця проживання дітей ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , затвердженого рішенням виконавчого комітету Білецької сільської ради від 29 січня 2024 року №27 (т.3 а.с.46-48) вбачається, що орган опіки та піклування вважає доцільним визначення місця проживання дітей неповнолітньої ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та малолітньої ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з батьком ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у АДРЕСА_1 .
ОСОБА_2 зареєстрований як фізична особа-підприємець, що підтверджується випискою з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців від 17 січня 2015 року. Також наявна довідка про те, що він працює на посаді директора в ТОВ «ЮВМ-ЕКСТРУЗІЯ» з 21 червня 2023 року (т.2 а.с.53).
Також судом першої інстанції були дослідженні податкові декларації ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 як фізичної особи та як фізичної особи-підприємця, надані Головним управлінням ДПС у Тернопільській області на виконання ухвали суду від 08 квітня 2024 року, які свідчать про те, що останній отримує дохід від здійснення підприємницької діяльності.
Зокрема, згідно з податковою декларацією за 2021 рік ОСОБА_2 отримав доходу 2208848 грн. За 5-11 місяці 2022 року відповідач отримав дохід у сукупному розмірі 939636.08 грн. За перше півріччя 2023 року ОСОБА_2 отримав 1436058 грн доходу.
Задовольняючи частково позовні вимоги щодо стягнення з відповідача на користь позивачки на утримання малолітніх дітей аліментів по 5000 грн на кожну дитину, суд першої інстанції виходив із необхідності забезпечення прав неповнолітніх дітей сторін на рівень життя, достатній для їхнього фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку, а також того, що відповідач є особою працездатного віку та отримує доходи від здійснення підприємницької діяльності.
Однак, колегія суддів не в повній мірі погоджується з таким рішенням суду, виходячи з наступного.
Частиною 2 ст.51 Конституції України та статтею 180 Сімейного кодексу України (далі - СК України) встановлено, що батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття.
Відповідно до ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини, частин 7 та 8 ст.7 СК України, під час вирішення будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з найкращого забезпечення інтересів дітей.
Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-XII від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
Згідно із ст.18 Конвенції про захист прав дитини суд повинен докласти всіх можливих зусиль для того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини.
Батьки несуть основну відповідальність за виховання та розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.
Згідно із ч.1 ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.
Положеннями ст.141 СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.
На підставі ст.181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька, і (або) у твердій грошовій і (або) натуральній формі.
Згідно із ч.ч.1, 3 ст.183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів.
Відповідно до ст.182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує:
1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини;
2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів;
3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина;
3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав;
3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів;
4) інші обставини, що мають істотне значення.
Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.
Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати.
Статтею 184 Сімейного кодексу України передбачено, що суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі.
Розмір аліментів, визначений судом або за домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, підлягає індексації відповідно до закону.
Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» установлено, що у 2024 році прожитковий мінімум становить: для дітей віком до 6 років - 2563 гривні, для дітей віком від 6 до 18 років - 3196 гривень.
Факт відсутності у батька або матері можливості надавати дитині відповідного розміру утримання не знаходиться в переліку обставин, які враховуються судом при визначенні розмірів аліментів. Ця обставина не звільняє батьків від обов`язку по утриманню дитини.
Аналогічний висновок викладений у постановах КСЦ у складі Верховного Суду від 16 жовтня 2019 року справа № 664/2746/17; від 25 вересня 2019 року справа № 755/14148/18.
Звертаючись до суду із позовними вимогами про стягнення аліментів, ОСОБА_1 посилалася на те, що оскільки відповідач ОСОБА_2 є забезпеченою людиною, підприємцем, власником виробництва з переробки пластику, має у власності земельні ділянки, транспортні засоби, комерційні приміщення та виробничі потужності, вважала, що останній має змогу сплачувати аліменти в сумі 30000 грн на кожну дитину.
Як вбачається з матеріалів справи, сторони по справі та їх діти проживають за адресою АДРЕСА_1 .
Крім того, судом також встановлено, чого не заперечується сторонами, що діти проживали періодично з обома батьками та знаходились на утримані як батька, так і матері, з урахуванням того факту, що позивачем не доведено ухилення батька від матеріального утримання дітей до звернення позивача в суд із даним позовом.
Більше того, з урахуванням наявних в матеріалах справи доказів про належність відповідачу рухомого та нерухомого майна, в тому числі незавершеного будівництвом житлового будинку по АДРЕСА_1 , в якому сторони по справі проживають разом з дітьми та на який посилається позивачка як на одну із підстав своїх позовних вимог, а також відсутності будь-яких даних щодо наявності у позивачки будь-якого майна чи доходу, враховуючи при цьому відомості з Державного реєстру фізичних осіб — платників податків, згідно з яких за період з 2020 по 15 вересня 2023 року у позивачки ОСОБА_1 відсутні будь-які доходи, у колегії суддів відсутні підстави вважати, що лише позивачка несе витрати на утримання дітей, враховуючи при цьому заявлений нею необхідний розмір аліментів в сумі 30000 грн на одну дитину.
В ході розгляду справи, позивачка до матеріалів справи долучила докази понесених нею витрат на утримання дітей, зокрема квитанцій, товарних чеків, тощо на покупку продуктів харчування та інших товарів на різні суми від декількасот до більше тисячі гривень, зазначаючи в апеляційній скарзі, що сума загальних витрат станом на січень - початок лютого 2025 року склала 26570.48 грн. Однак, будь-яких обґрунтувань щодо необхідності здійснювати витрати на дітей саме в таких сумах позивачкою не надано.
Крім того, в матеріалах справи також містяться і докази щодо утримання дітей з боку відповідача, на підтвердження чого останнім також долучені квитанції про здійснення витрат на потреби дітей.
Разом з тим, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги щодо неврахування судом першої інстанції доказів наявності у відповідача на день подання позову нерухомого майна, а також доходу, отриманого від здачі в оренду нежитлових приміщень, на що у своїй позовних вимогах, а також інших пояснення неодноразово вказувала.
Як вбачається з матеріалів справи, станом на 2023 рік відповідач був власником автомобілів:
- марки «Toyota» модель «RAV4», 2015 року випуску, державний реєстраційний № НОМЕР_3 , 06 червня 2023 року укладено договір комісії №6220/23/001208, договір купівлі-продажу №6220/23/001208 від 06 червня 2023 року щодо відчуження транспортного засобу марки «Toyota» моделі «RAV4», 2015 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_3 на нового власника ОСОБА_7 ;
- марки «Audi», модель Q7, 2021 року випуску, державний реєстраційний № НОМЕР_4 , який 21 березня 2023 року був зареєстрований за ОСОБА_2 , а 27 травня 2023 року перереєстрований на ОСОБА_1 , згідно з Актом огляду реалізованого транспортного засобу №6220/23/001206 від 27 травня 2023, виданого ТОВ «Альфа-Караван» на підставі договору купівлі-продажу №6220/23/001142 від 27 травня 2023 року.
Також відповідач є власником нерухомого майна:
- нежитлове приміщення №13 нежитлової будівлі виробничого корпусу №1 під літ. «О» будинку АДРЕСА_2 загальною площею 1144.3 кв.м.;
- споруда естакади, яка придбана 01 грудня 2011 року відповідачем у ТДВ «Тернопільське АТП-16154» за адресою: АДРЕСА_3 . Площа земельної ділянки під естакадою, яка використовується для її обслуговування, становить 113.2 м.кв.;
- складське приміщення площею 114.8 кв.м. за адресою АДРЕСА_3 ;
- складське приміщення (колишнє приміщення моторного цеху) під літ. «О», 1-7 площею 67.7 кв.м., що становить 12/1000 частин будівлі за адресою АДРЕСА_3 ;
- виробничий комплекс з переробки та виготовлення поліетилену, який включає в себе екструдери з виробництва гранули (сировини для виготовлення поліетилену), подрібнювачі та станки для виготовлення та порізки поліетиленової плівки, гранулятор, вантажні прилади, пакувальні матеріали, сировину, товари в обігу. Дане виробництво розташоване за адресою: АДРЕСА_3 у орендованому приміщенні, яке належить ТДВ «Тернопільське АТП-16154»;
- земельна ділянка кадастровий номер № 6110100000:12:015:0084, площа: 0.0271 га, за адресою: АДРЕСА_3 ;
- земельна ділянки кадастровий номер № 6125280700:02:001:1590, площа 0.0591 га, за адресою: АДРЕСА_1 ;
- незавершене будівництво житлового будинку по АДРЕСА_1 .
Відповідно до акту здачі-приймання робіт (надання послуг) від 30 квітня 2021 року, ФОП ОСОБА_2 отримав від ТОВ «АГРО ТАРКОМ» грошові кошти в розмірі 25000 грн на підставі договору оренди нежитлового приміщення №04/02/2021;
Відповідно до акту здачі-приймання робіт (надання послуг) від 31 січня 2022 року, ФОП ОСОБА_2 отримав від ТОВ «АГРО ТАРКОМ» грошові кошти в розмірі 25000 грн на підставі договору оренди нежитлового приміщення №04/02/2021;
Відповідно до акту здачі-приймання робіт (надання послуг) від 31 березня 2022 року, ФОП ОСОБА_2 отримав від ТОВ «АГРО ТАРКОМ» грошові кошти в розмірі 25000 грн на підставі договору оренди нежитлового приміщення №04/02/2021;
Відповідно до акту здачі-приймання робіт (надання послуг) від 30 квітня 2022 року, ФОП ОСОБА_2 отримав від ТОВ «АГРО ТАРКОМ» грошові кошти в розмірі 25000 грн на підставі договору оренди нежитлового приміщення №04/02/2021;
Відповідно до акту здачі-приймання робіт (надання послуг) від 31 травня 2022 року, ФОП ОСОБА_2 отримав від ТОВ «АГРО ТАРКОМ» грошові кошти в розмірі 25000 грн на підставі договору оренди нежитлового приміщення №04/02/2021;
Відповідно до акту здачі-приймання робіт (надання послуг) від 30 червня 2022 року, ФОП ОСОБА_2 отримав від ТОВ «АГРО ТАРКОМ» грошові кошти в розмірі 25000 грн на підставі договору оренди нежитлового приміщення №04/02/2021;
Відповідно до акту здачі-приймання робіт (надання послуг) від 31 липня 2022 року, ФОП ОСОБА_2 отримав від ТОВ «АГРО ТАРКОМ» грошові кошти в розмірі 27500 грн на підставі договору оренди нежитлового приміщення №04/02/2021;
Відповідно до акту здачі-приймання робіт (надання послуг) від 31 серпня 2022 року, ФОП ОСОБА_2 отримав від ТОВ «АГРО ТАРКОМ» грошові кошти в розмірі 27500 грн на підставі договору оренди нежитлового приміщення №04/02/2021;
Відповідно до акту здачі-приймання робіт (надання послуг) від 31 вересня 2022 року, ФОП ОСОБА_2 отримав від ТОВ «АГРО ТАРКОМ» грошові кошти в розмірі 27500 грн на підставі договору оренди нежитлового приміщення №04/02/2021;
Відповідно до акту здачі-приймання робіт (надання послуг) від 31 жовтня 2022 року, ФОП ОСОБА_2 отримав від ТОВ «АГРО ТАРКОМ» грошові кошти в розмірі 27500 грн на підставі договору оренди нежитлового приміщення №04/02/2021;
Відповідно до акту здачі-приймання робіт (надання послуг) від 31 листопада 2022 року, ФОП ОСОБА_2 отримав від ТОВ «АГРО ТАРКОМ» грошові кошти в розмірі 27500 грн на підставі договору оренди нежитлового приміщення №04/02/2021;
Відповідно до акту здачі-приймання робіт (надання послуг) від 31 грудня 2022 року, ФОП ОСОБА_2 отримав від ТОВ «АГРО ТАРКОМ» грошові кошти в розмірі 27500 грн на підставі договору оренди нежитлового приміщення №04/02/2021.
Вказаним вище доказам суд першої інстанції оцінки не надав та не врахував їх при ухваленні рішення про стягнення з відповідача аліментів на утримання дітей.
Також, визначаючи розмір аліментів, суд першої інстанції не врахував і того, що позивачка ОСОБА_1 з 05 січня 2024 року працює на посаді касира операційної каси у ТОВ «Фінансова компанія «Центрофінанс» та її посадовий оклад станом на 09 квітня 2024 року становив 8100 грн, що підтверджується довідкою, виданою директором вказаного товариства 09 квітня 2024 року №16/2024 (т.3 а/с 152).
З огляду на встановлені судом першої інстанції обставини справи, враховуючи наведені вище докази, яким місцевий суд не надав оцінки, із врахування віку та, відповідно, і потреб дітей, а також того, що відповідно до ст.180 Сімейного кодексу України на обох батьків покладається однаковий обов`язок щодо утримання своїх дітей, в незалежності від того, чи перебувають чоловік та жінка у шлюбі, або ж шлюб між ними є розірваним, колегія суддів вважає, що з відповідача на користь позивачки слід стягнути аліменти в сумі 7000 грн на одну дитину, оскільки саме така сума буде достатньою для належного утримання дитини.
У відповідності до ст.ст.12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно ч.2 ст.78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
Згідно ч.2 ст.89 ЦПК України, жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
У відповідності до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до ст.376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:
1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;
2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;
3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;
4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
За таких обставин, рішення суду першої інстанції підлягає зміні, шляхом збільшення розміру аліментів на утримання неповнолітніх дітей ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 з 5000 до 7000 гривень на кожну дитину, щомісячно, починаючи із дати набрання даним рішенням законної сили і до досягнення дітьми повноліття.
Керуючись ст.ст.367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,
       П О С Т А Н О В И В:
       Апеляційну скаргу ОСОБА_3 — задовільнити частково.
       Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 17 грудня 2024 року в частині стягнення з ОСОБА_4 в користь ОСОБА_3 аліментів на утримання неповнолітніх дітей — змінити.
       Збільшити розмір аліментів, які підлягають стягненню з ОСОБА_4 в користь ОСОБА_3 на утримання неповнолітніх дітей ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 5000 до 7000 гривень на кожну дитину, щомісячно, починаючи із дати набрання даним рішенням законної сили і до досягнення дітьми повноліття.
       Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду не підлягає, окрім випадків, встановлених п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.        
       Повний текст постанови складено 06 травня 2025 року.

Головуючий 
Судді