П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 квітня 2025 року 
м. Рівне

Справа № 567/946/23
Провадження № 22-ц/4815/522/25

Головуючий у Острозькому районному суді
Рівненської області: суддя Венгерчук А.О.
Рішення суду першої інстанції проголошено 
(вступна і резолютивна частини) о 12 год. 14 хв.
13 січня 2025 року у м. Острог
Рівненської області
Повний текст рішення складено: 22 січня 2025 року

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючий: Хилевич С.В.
судді: Гордійчук С.О., Шимків С.С. 
секретар судового засідання: Андрошулік І.А.

учасники справи:
позивач – ОСОБА_1 ;
відповідач – ОСОБА_2 ;

за участі: представника ОСОБА_1 – адвоката Дяденчука Анатолія Івановича,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 – адвоката Маковія Віктора Володимировича на рішення Острозького районного суду Рівненської області від 13 січня 2025 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу,

в с т а н о в и в :

У травні 2023 року в суд звернувся ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_2 про стягнення 115 000 доларів США боргу за договором позики від 19 травня 2020 року, з яких: сума позики – 100 000 доларів США, відсотки за позикою – 15 000 доларів США.
Мотивуючи вимоги, позивачем вказувалося, що 19 травня 2020 року ОСОБА_2 позичив у нього 100 000 доларів США і зобов`язався їх повернути до 15 липня 2021 року, сплативши відсотки за користування у розмірі 15% річних. Про цей факт відповідач склав відповідну письмову розписку.
19 травня 2021 року позичальником на користь позикодавця було сплачено відсотки за користування грошовими коштами у розмірі 15 000 доларів США та продовжено дію договору до 19 травня 2022 року, а в подальшому - до 19 травня 2023 року повторно зі сплатою відсотків.
Звертав увагу на те, що станом на 26 травня 2023 року кошти повернуто не було,  а відповідач у добровільному порядку відмовився їх повертати, тому просив стягнути з нього на свою користь 100 000 доларів США боргу за договором позики та 15 000 доларів США відсотків за користування позикою.
Рішенням Острозького районного суду Рівненської області від 13 січня 2025 року позов задоволено.
Стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 100 000 доларів США заборгованості за договором позики, 15 000 доларів США відсотків від суми позики, 13 420 гривень судового збору за пред`явлення позову та 536, 80 гривень за подання заяви про забезпечення позову.
Обумовлено, що заходи забезпечення позову зберігають свою дію до набрання законної сили цим судовим рішенням.
У поданій через свого представника – адвоката Маковія В.В. апеляційній скарзі ОСОБА_2 , вважаючи оскаржуване рішення незаконним та необґрунтованим, що полягало у порушенні норм процесуального права і неправильному застосуванні норм матеріального права, просить його скасувати, відмовивши ОСОБА_1 у задоволенні позову.
Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, зазначалося про неврахування судом того, що розписка відповідно до ст.ст. 1046, 1047 ЦК України і висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі №464/3790/16-ц, не є письмовою формою договору та не є документом, що його замінює.
Вважає, що текст спірних розписок не містить інформації про те, яка сума боргу підлягає поверненню, а також відсутня вказівка про валюту повернення коштів. При цьому зміст розписки не свідчить і про сплату відповідних відсотків. Тому розписка від 19 травня 2020 року є безоплатною.
Крім того, розписка не містить будь-яких ідентифікуючих даних позикодавця, а саме РНОКПП, паспортних даних, адреси місця проживання, що б дозволило ототожнити особу, яка передала кошти. 
З огляду на це заявник посилається на те, що оскаржуване рішення ухвалено на підставі припущень, а, отже, ОСОБА_1 не підтвердив свого права вимагати у ОСОБА_2 виконання боргового зобов`язання за розпискою від 19 травня 2020 року.
Щодо норм процесуального права, то, на його думку, не додержаними судом є вимоги ст.ст. 10, 60, 81, 177 ЦПК України.
У поданому відзиві представник позивача – адвокат Дяденчук А.І., вважаючи оскаржуване рішення законним і обґрунтованим, просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу – без задоволення.
Заслухавши суддю-доповідача, думку осіб, які беруть участь у спарві, і з`явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи заявника, колегія суддів дійшла висновку про відхилення апеляційної скарги.
Як з`ясовано судом, 19 травня 2020 року ОСОБА_2 склав письмову розписку рукописним текстом, за умовами якої він позичив у ОСОБА_1 100 000 доларів США і зобов`язався повернути одержану позику до 15 липня 2021 року, сплативши відсотки у розмірі 15% річних до цієї ж дати. Розписку засвідчено підписом позичальника.
В нижній частині розписки містяться рукописні записи з підписами обох сторін про те, що 19 травня 2021 року ОСОБА_2 було сплачено відсотки за користування грошовими коштами у розмірі 15 000 доларів США та продовжено дію договору до 19 травня 2022 року, а в подальшому, 19 травня 2022 року, сплачено ще 15 000 доларів США, продовживши строк дії договору до 19 травня 2023 року. 
Натомість у строк до 19 травня 2023 року ОСОБА_2 не було сплачено на користь ОСОБА_1 суми позики та відсотків за користування позикою.
Вважаючи, що внаслідок того, що відповідач не повернув у передбачені умовами договору позики строк і порядку одержані кошти, було порушено його суб`єктивні цивільні права, 26 травня 2023 року в суд звернувся ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_2 про стягнення 100 000 доларів США суми позики та 15 000 доларів США відсотків за користування позикою. 
Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив із доведеності та обґрунтованості вимог позивача, оскільки належними і допустимими доказами у справі підтверджується те, що ОСОБА_2 отримані у позику 100 000 доларів США у визначені умовами договору порядку і у строк, а саме до 19 травня 2023 року, на користь позикодавця не повернув. Тому порушене право ОСОБА_1 підлягало до судового захисту шляхом стягнення 100 000 доларів США із позичальника на користь позивача.
Щодо стягнення 15 000 доларів США як відсотків за користування позикою, то суд урахував те, що за час із 19 травня 2022 року по 19 травня 2023 року відповідачем також не сплачено на користь ОСОБА_1 15 000 доларів США як відсотків річних за користування позикою. Отже, ця сума також підлягала до стягнення на користь позикодавця.
З такими висновками погоджується і колегія суддів.
Згідно зі ст.ст. 11, 509, 526, 530, 536, 545, 1046-1049 ЦК України у редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.
Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини;
Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.
Зобов`язання має грунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.
Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
За користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами.
Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.
Прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі.
Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає.
Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку.
За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.
Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.
На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
 Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.
Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
У постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15 зазначається, що на підтвердження укладення договору позики та його умов, згідно із ч. 2 ст. 1047 ЦК України, може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Крім того, частиною першою ст. 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.
Отже, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.
У частині 3 ст. 545 ЦК України передбачено презумпцію належності виконання обов`язку боржником, оскільки наявність боргового документа в боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. І навпаки, якщо борговий документ перебуває у кредитора, то це свідчить про неналежне виконання або невиконання боржником його обов`язку. У контексті презумпції належності виконання обов`язку боржником потрібно акцентувати на декількох аспектах: (а) формулювання «наявність боргового документа у боржника» варто розуміти розширено, адже такий документ може перебувати в іншої особи, яка на підставі ст. 528 ЦК України виконала зобов`язання; (б) вона є спростовною, якщо кредитор доведе протилежне. 
Тобто кредитор має можливість доказати той факт, що не зважаючи на «знаходження» в боржника (іншої особи) боргового документа, він не виконав свій обов`язок належно; (в) у частині третій статті 545 ЦК України регулюються як матеріальні, так і процесуальні відносини. 
Матеріальні втілюються в тому, що наявність боргового документа в боржника (іншої особи) свідчить про належність виконання зобов`язання. У свою чергу, процесуальні відносини проявляються в тому, що презумпція належності виконання розподіляє обов`язки з доказування обставин під час судового спору; (г) ч. 3 ст. 545 ЦК України не охоплює всіх підстав підтвердження виконання зобов`язання, перерахованих у ст. 545 ЦК України. Це пов`язано з тим, що і розписка про одержання виконання доводить належність виконання боржником обов`язків, особливо у тих випадках, за яких кредитору не передавався борговий документ. Тобто й наявність у боржника (іншої особи) розписки кредитора про одержання виконання підтверджує належність виконання боржником свого обов`язку.
З висновку, зробленого Верховним Судом у постанові від 18 листопада 2021 року у справі № 359/92/16, вбачається, що на підтвердження укладення договору позики та його умов, згідно із ч. 2 ст. 1047 ЦК України, може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. 
Крім того, частиною першою ст. 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Отже, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів. 
Тлумачення статей 1046 та 1047 ЦК України свідчить, що по своїй суті розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.
За правилами ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. 
Повно і правильно з`ясувавши обставини справи та встановивши, що при вирішенні спірних правовідносин до застосування підлягають норми матеріального права, на застосуванні яких наполягав позивач, суд першої інстанції обґрунтовано задовольнив вимоги ОСОБА_1 .
Щодо доводів апеляційної скарги про відсутність у розписці інформації про суму боргу, яка підлягає поверненню та вказівки про валюту повернення коштів, а тому і про безоплатність розписки, то вони є необґрунтованими.
Так, згідно зі ст.ст. 12, 76-78, 95 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.
Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.
Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Ці дані встановлюються такими засобами:
1) письмовими, речовими і електронними доказами;
2) висновками експертів;
3) показаннями свідків.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.
Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.
Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.
Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього.
Між тим, будь-яких об`єктивних і переконливих доказів на підтвердження аргументів заявником надано не було, обмежившись лише власними голослівними переконаннями, які не ґрунтуються на обставинах справи та вимогах закону.
Не можна погодитися і з покликаннями автора апеляційної скарги на хибне незастосування висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі №464/3790/16-ц, адже права і обов`язки, які були предметом розгляду Великою Палатою Верховного Суду, та спірні правовідносини відрізняються між собою правовою природою, характеристиками і обставинами справи, а тому не є подібними.
Не заслуговують на увагу й доводи про відсутність у ОСОБА_1  права вимагати повернення позики, оскільки розписка не містить будь-яких ідентифікуючих даних позикодавця, а саме РНОКПП, паспортних даних, адреси місця проживання, що б дозволило ототожнити особу, яка передала кошти, із позивачем. Натомість у розписці зазначені достатні фактичні дані щодо особи позикодавця, а також зобов`язання ОСОБА_2  стосовно виконання договору, який є чинним і правомірним. Тим більше, сам факт знаходження оригіналу розписки у  ОСОБА_1  уже вказує про наявність у нього права вимоги на повернення позики, а також про те, що позичальник своєчасно не повернув суму позики на користь позикодавця.
Необґрунтованими є і твердження представника відповідача – адвоката Маковія В.В. про недодержання судом норм процесуального права.
Так, згідно із абз. другим ч. 2 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи. Однак будь-яких фактів про процесуально-правові дефекти, що потягли би помилкове розв`язання цивільно-правового спору, заявник не надав, матеріали справи їх не містять, а апеляційним судом здобуто не було.
При цьому встановлено й відсутність обставин, які свідчили би про обов`язкове скасування судового рішення внаслідок існування підстав, передбачених ч. 3 ст. 376 ЦПК України.
Так само спростовуються правильністю висновків суду й посилання апеляційної скарги про помилковість застосування норм матеріального права.
Решта аргументів заявника про незаконність і необґрунтованість оскаржуваного рішення також є хибними, а тому колегією суддів відхиляються.
Приходячи до переконання про залишення апеляційної скарги без задоволення, колегія суддів також бере до уваги й те, що цим обставинам суд попередньої інстанції уже дав детальну і вичерпну оцінку.
Справедливість, добросовісність та розумність відповідно до пункту 6 ст. 3 ЦК України є одними із загальних засад цивільного законодавства.
У справі "Рябих проти Росії" (заява №52854/99, рішення від 24 липня 2003 року) Європейський суд з прав людини зазначав, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ст. 6 § І Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, має тлумачитися в світлі Преамбули Конвенції, яка проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. 
Одним із основних аспектів верховенства права є принцип юридичної певності, який, серед іншого, вимагає, щоб остаточні рішення судів не могли бути поставлені під сумнів. Правова певність передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, недопустимості повторного розгляду вже вирішеної справи. 
Цей принцип наполягає на тому, що жодна сторона не має права домагатися перегляду кінцевого і обов`язкового рішення тільки з метою нового слухання і вирішення справи. Повноваження судів вищої ланки переглядати рішення мають використовуватися для виправлення судових помилок, помилок у здійсненні правосуддя, а не заміни рішень.
Підставою для залишення оскаржуваного рішення без змін відповідно до ст. 375 ЦПК України є додержання судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права при його ухваленні.
Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 – адвоката Маковія Віктора Володимировича залишити без задоволення, а рішення Острозького районного суду Рівненської області від 13 січня 2025 року – без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. 
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено: 29.04.2025

Головуючий:                                                        С.В. Хилевич

Судді:                                                                        С.О.Гордійчук

С.С.Шимків