Справа № 345/2641/24 
Провадження № 22-ц/4808/430/25
Головуючий у 1 інстанції Мигович О. М. 
Суддя-доповідач Барков В. М.

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 квітня 2025 року м. Івано-Франківськ

       Івано-Франківський апеляційний суд у складі:
               головуючого судді:        Баркова В. М.,
       суддів:                Пнівчук О. В.,
       Василишин Л. В.,
секретар:                Шемрай Н. ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Іванів Олег Богданович на рішення Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 13 січня 2025 року в складі судді Мигович О. М., ухвалене в м. Калуші Івано-Франківської області у справі за позовом ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Іванів Олег Богданович до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання права власності на майно,

ВСТАНОВИВ:

В квітні 2024 року позивачка  ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Іванів О. Б. звернулась до суду із позовом до відповідачів ОСОБА_2  та ОСОБА_3  про визнання права власності на майно посилаючись на те, що вона отримала у спадщину 53/100 ідеальних часток домоволодіння по АДРЕСА_1 , яке належало спадкодавцеві ОСОБА_4 на підставі рішення Народного суду м. Калуша від 20 вересня 1976 року.
Разом з тим, як вбачається з вищенаведеного рішення суду, між спадкодавцем – ОСОБА_4 та ОСОБА_5 проведено реальний розподіл домоволодіння, за наслідками якого сторонам виділено майно в натурі та присвоєно окремі поштові адреси, ОСОБА_4 – АДРЕСА_2 , а ОСОБА_5 – АДРЕСА_3 .
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер. Після смерті останнього, ОСОБА_5 у 2005 році звернувся до Калуського міськрайонного суду із заявою про виправлення описки в рішенні суду від 30 вересня 1976 року.
Ухвалою Калуського міськрайонного суду від 08 червня 2005 року виправлено описку в резолютивній частині рішення та зазначено про те, що ОСОБА_5 будинок АДРЕСА_3 , належить в цілому, а оскільки, ОСОБА_4 дану описку не виправив, то дане майно так і залишилося існувати в частці, хоча фактично являє собою окреме майно.
09 березня 2006 року ОСОБА_5 належне йому на праві власності домоволодіння по АДРЕСА_3 продав ОСОБА_2 .
Оскільки, право власності ОСОБА_1 на спірне домоволодіння, в цілому не визнається, що порушує права останньої, то позивачка звернулася до суду із позовом у якому із посиланням на ст. 392 ЦК України просила визнати за нею право власності в цілому на домоволодіння по АДРЕСА_1 , яке згідно технічного паспорта на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами ФОП ОСОБА_6 складається з житлового будинку (а), сараю (В), вбиральні (Г), воріт № 1, огорожі № 2, огорожі № 3.
Рішенням Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 13 січня 2025 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Іванів О. Б. було відмовлено.
Відмовляючи у задоволенні позову суд виходив з того, що позивачем не доведено, що визначена рішенням Народного суду м. Калуша від 20 вересня 1976 року виділена частина, яка складає 53/100 ідеальних долей куди входять: кімната 1-1- 4,62 м.кв., 1-2 кімната 13,35 м.кв., 1-3 кімната 15,56 м.кв., сарай «Б», сарай «В», вбиральня та огорожі відповідає площі та плану житлового будинку відповідно до технічного паспорта на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами виготовленого ФОП ОСОБА_6 від 02 квітня 2024 року домоволодіння по АДРЕСА_1 . При цьому суд звернув увагу, на те, що площа житлових кімнат зазначених у технічному паспорті від 02 квітня 2024 року не відповідає площі житлових кімнат вказаних у рішенні Народного суду м. Калуша від 20 вересня 1976 року. Також суд першої інстанції виходив з того, що виділення вказаних часток в натурі й припинення права на частки у спільному майні у встановленому законом порядку відповідно до норм цивільного законодавства позивачкою не здійснювалося.
Не погоджуючись із таким рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Іванів О. Б., посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, проситьрішення скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що відмовляючи у задоволенні позову, суд посилався на норми поділу часткової власності, та норми припинення права на майно. Однак, не врахував тих обставин, що фактично спірне домоволодіння належить апелянтці в цілому, оскільки інший співвласник на підставі ухвали Калуського міськрайонного суду від 08 червня 2005 року про виправлення описки в рішенні Народного суду м. Калуша від 20 вересня 1976 року припинив своє право власності на частку у вказаному будинковолодінню. Тому, вважає, що у суду не було законних підстав для відмови у задоволенні позову.
У відзиві на апеляційну скаргу  ОСОБА_2  зазначає, що позивачкою було здійснено самовільне будівництво відносно його стіни у вищезгаданому будинку. У зв`язку з чим вважає, що справжньою метою позову є узаконення самовільного будівництва, що є неприпустимим. Також,  не відповідає дійсності довід апеляційної скарги про відсутність співвласника домоволодіння позивачки, оскільки таким є ОСОБА_2 .Посилаючись на вищенаведене, просить суд апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Іванів О. Б. залишити без задоволення, а рішення Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 13 січня 2025 року без змін.
Згідно з частиною першою статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
Згідно з статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в судове засідання апеляційного суду не з`явилися, про час і місце розгляду справи були повідомлені судовими повістками, тому суд відповідно до положень ст. 372 ЦПК України розглянув справу без їх участі.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивачки адвоката Іваніва О. Б., який просив скаргу задовольнити, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає,що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду без змін з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що рішенням Народного суду м. Калуша від 20 вересня 1976 року визнано право власності за ОСОБА_4 на частину будинку АДРЕСА_2 , куди входять: з північної сторони кімната 1-1 4,62м.кв., 1-2 кімната 13,35м.кв., 1-3 кімната 15,56м.кв., сарай «Б», сарай «В», вбиральня та огорожі. Ця виділена частина складає 53/100 ідеальних часток. Цим же рішенням суду за ОСОБА_5 визнано право власності на частину будинку АДРЕСА_3 , куди входять: з південної сторони кімнату 2-4 14,10 м.кв., кімнату 2-5 15,23 м.кв., сарай «Б», вбиральню, огорожу. Виділена частина складає 47/100 ідеальних часток (а.с. 7).
Відповідно до копії свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 20 вересня 2004 року державний нотаріус Калуської міської державної нотаріальної контори Гошовська С. В., посвідчила, що на підставі заповіту, посвідченого 21 липня 1995 року Калуською міською державною нотаріальною конторою по реєстру № 2-Д-369 спадкоємцем зазначеного в заповіті майна гр. ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , є – ОСОБА_7 , що проживає в АДРЕСА_1 . Спадкове майно, на яке видано це свідоцтво складається з житлового будинку (дерево, цегла) літ. А: приміщення (1-1) площею 4,62 кв. метра, кухня (1-2) площею 13,35 кв.м., жила (1-3) площею 15,56 кв.м.; сараїв літ. Б, В, вбиральні літ. Г, 1/2 частини огорожи № 1, що складає 53/100 ідеальних часток та знаходиться в АДРЕСА_1 (а.с. 5).
Ухвалою від 08 червня 2005 року Калуського міськрайонного суду встановлено, що при реальному поділі будинковолодіння по АДРЕСА_1 в резолютивній частині рішення Народного суду м. Калуша від 20 вересня 1976 року зазначено, що ОСОБА_5 присуджено частину будинковолодіння по АДРЕСА_3 , тоді коли мало бути: в цілому будинковолодіння по АДРЕСА_3 . Таким чином заяву ОСОБА_5 було задоволено й виправлено описку в резолютивній частині цього рішення, що за ОСОБА_5 в цілому присуджено будинок АДРЕСА_3 , а не частина будинку АДРЕСА_3 (а.с. 9).
Відповідно до копії договору купівлі-продажу будинку від 09 березня 2006 року ОСОБА_5 належне йому на праві власності домоволодіння по АДРЕСА_3 продав ОСОБА_2 (а.с. 10, 11-12).
Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Згідно зі статтями 317, 319, 321 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Відповідно до частин першої, другої та четвертої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.
Частиною першою статті 356 ЦК України визначено, що власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.
Право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації (частини перша-третя статті 358 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності.
Згідно зі статтею 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності
Вирішуючи спір про визнання права власності на підставі статті 392 цього Кодексу, слід враховувати, що за змістом вказаної норми права судове рішення не породжує права власності, а лише підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює його.
Отже, передумовами та матеріальними підставами для захисту права власності в судовому порядку є наявність підтвердженого належними доказами як права власності на майно, яке оспорюється або не визнається іншою особою, так і порушення (невизнання або оспорювання) цього права на спірне майно.
Така правова позиція відповідає висновкам Верховного Суду, викладеним у постановах від 02 травня року у справі № 914/904/17, від 27 червня 2018 року у справі № 904/8186/17, від 11 квітня 2019 року у справі № 910/8880/18, та висновкам Великої Палати Верховного Суду, викладеним у її постанові від 19 травня 2020 року у справі № 916/1608/18 (провадження № 12-135гс19).
Згідно з частиною четвертою статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Як вбачається з матеріалів справи, правовою підставою набуття ОСОБА_4 права власності на 53/100 частин житлового будинку АДРЕСА_2 , є рішення Народного суду м. Калуша від 20 вересня 1976 року (справа № 2-471).
Відповідно до цього судового рішення у порядку поділу спільної часткової власності за ОСОБА_4 визнано право приватної власності на це нерухоме майно, яке складається з кімнат площею 4,62 м.кв., 13,35 м.кв. та 15,56 м.кв., сараїв літ. Б, В, вбиральні та огорожі.
Відповідно до технічного паспорта, виготовленого 02 квітня 2024 року ФОП ОСОБА_6 на вищезазначений об`єкт нерухомого майна, він вже складається з кімнат площею 9,4 м.кв., 13 м.кв. та 15,7 м.кв. (а.с. 13-21, 22).
Належних та допустимих доказів тому, що зміна площі житлових кімнат була здійснена за відповідним проектом та дозволом, позивачкою суду не надано.
Встановивши, що на час розгляду справи площа будинку змінилася, суд обґрунтовано відмовив у задоволенні позовних вимог, оскільки фактично було здійснено перепланування житлового приміщення і таке перепланування відповідно до положень статті 376 ЦК України, є самочинним.
При цьому суд першої інстанції правильно зазначив, що позивачка вимог про виділ їй в натурі частки приміщень, які їй належить відповідно до рішення, не заявляла.
Крім того, зі змісту статті 392 ЦК України вбачається, що вона містить дві диспозиції, за яких власник майна може звернутися з позовом про визнання права власності: 1) якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою; 2) у разі втрати власником документа, який засвідчує право власності.
Суб`єктом вимог про визнання права власності може будь-яка особа, яка вважає себе власником певного майна, однак не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв`язку з наявністю щодо цього права сумнівів у третіх осіб або претензіями третіх осіб чи необхідністю отримати правовстановлюючі документи.
Позов про визнання права власності на майно подається власником тоді, коли в інших осіб виникають сумніви щодо належності йому цього майна, коли створюється неможливість реалізації позивачем свого права власності через наявність таких сумнівів чи внаслідок втрати правовстановлюючих документів. Позивачем у позові про визнання права власності може бути будь-який учасник цивільних відносин, який вважає себе власником певного майна, однак не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв`язку з наявністю щодо цього права сумнівів або претензій з боку третіх осіб. Відповідачем у позові про визнання права власності виступає будь-яка особа, яка сумнівається в належності майна позивачеві, або не визнає за ним права здійснювати правомочності володіння, користування і розпорядження таким майном, або має власний інтерес у межах існуючих правовідносин.
З матеріалів справи не вбачається, що відповідачі сумніваються в належності частини будинку позивачці або не визнають за нею право володіння, користування і розпорядження цим нерухомим майном чи претендують на нього. На втрату правовстановлюючих документів позивачка також не посилалася.
Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився із характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дали їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
Наведені в апеляційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.
Таким чином, передбачених ст. 376 ЦПК України підстав для скасування судового рішення апеляційним судом не встановлено, тому оскаржуване рішення підлягає залишенню без змін.
Керуючись ст. 374, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Іванів Олег Богданович, – залишити без задоволення.
Рішення Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 13 січня 2025 року – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до суду касаційної інстанції у випадках, передбачених статтею 389 ЦПК України.
Повний текст постанови складено 14 квітня 2025 року.

Судді                                                        В. М. Барков

       О. В. Пнівчук

       Л. В. Василишин