29.04.25
22-ц/812/684/25

Провадження №22-ц/812/684/25

П О С Т А Н О В А
Іменем України

       29 квітня 2025 року                                                 м. Миколаїв
Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:
головуючого: Базовкіної Т.М.,
суддів: Тищук Н.О., Царюк Л.М., 
із секретарем судового засідання: Колосовою О.М., 
за участю представників: позивача – адвоката Терлецької Т.О., відповідача – адвоката Бусахіна О.С.,
розглянувши в порядку спрощеного провадження у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції цивільну справу №485/2528/24 за апеляційною скаргою Приватно-орендного сільськогосподарського підприємства «Веселий Кут–ІІІ» на рішення, яке постановив Снігурівський районний суд Миколаївської області під головуванням судді Соловйова Олексія Валентиновича у приміщенні цього суду 21 лютого 2025 року, повний текст складено того ж дня, за позовом ОСОБА_1 до Приватно-орендного сільськогосподарського підприємства «Веселий Кут–ІІІ» про визнання незаконним та внесення змін до наказу про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,

у с т а н о в и в :

У грудні 2024 року ОСОБА_1 , в інтересах якого діяла представник – адвокат Терлецька Т.О., звернувся до суду із позовом до Приватно-орендного сільськогосподарського підприємства «Веселий Кут–ІІІ»(далі – ПОСП «Веселий Кут–ІІІ») про визнання незаконним та внесення змін до наказу про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні
Позов мотивовано тим, що з 01 лютого 1996 року по 01 березня 2022 року. ОСОБА_1 постійно працював у ПОСП «Веселий Кут–ІІІ» - переважно на посаді головного агронома. 01 березня 2022 року наказом №10 ОСОБА_1 було звільнено з посади. Постановою Миколаївського апеляційного суду від 25 листопада 2024 року наказ №10 від 01 березня 2022 року скасовано, ОСОБА_1 поновлено на роботі та стягнуто з ПОСП «Веселий Кут–ІІІ» на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 01 березня 2022 року по 03 жовтня 20203 року у розмірі 286647 грн. 84 коп. з утриманням обов`язкових платежів. Наказом ПОСП «Веселий Кут–ІІІ» № 6/а від 25 листопада 2024 року позивача поновлено на посаді головного агронома ПОСП «Веселий Кут–ІІІ» з 25 листопада 2024 року. Позивач вважає вказаний наказ незаконним та таким, що підлягає зміні, оскільки на роботі відповідач повинен був його поновити з дня незаконного звільнення, тобто з 01 березня 2022 року. За заявою позивача від 26 листопада 2024 року його було звільнено з посади головного агронома ПОСП «Веселий Кут–ІІІ» наказом №7 від 26 листопада 2024 року, однак повного розрахунку з ним при звільнені відповідачем проведено не було. Позивач вважає, що відповідач повинен сплатити йому його середній заробіток при звільненні також за період з 03 жовтня 2023 року по 25 листопада 2024 року, який становить 299 робочі дні, та з урахуванням середньоденної заробітної плати позивача у розмірі 697 грн. 44 коп. дорівнює 208534 грн. 56 коп. У добровільному порядку виплачувати вказану суму відповідач відмовляється, у зв`язку з чим, на думку позивача, відповідач йому повинен виплатити компенсацію за непроведення ним повного розрахунку при звільненні, розмір якої повинен бути не менше ніж за 2 місяці (грудень, січень), що дорівнює 30687 грн. 36 коп.         Посилаючись на викладене, позивач просив визнати наказ № 6/а від 25 листопада 2024 року про його поновлення на посаді головного агронома ПОСП «Веселий Кут–ІІІ» незаконним, внести зміни у наказ, а саме щодо поновлення його на посаді головного агронома ПОСП «Веселий Кут–ІІІ» з 01 березня 2022 року, стягнути з ПОСП «Веселий Кут–ІІІ» середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 03 жовтня 2023 року по 25 листопада 2024 року у розмірі 208534 грн. 56 коп. та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період грудень 2024 року та січень 2025 року в розмірі 30687 грн. 36 коп., всього - 239221 грн. 92 коп., а також витрати на правову допомогу у розмірі 10000 грн.
У відзиві на позовну заяву представник відповідача адвокат Бусахін О.С. позов не визнав, просив у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі, посилаючись на їх безпідставність та обґрунтованість. В обґрунтування відзиву представник зазначив, що даний спір вже було розглянуто Миколаївським апеляційним судом та вирішено питання щодо стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 01 березня 2022 року по 03 жовтня 023 року у розмірі 286647 грн 84 коп., який й просив стягнути представник позивача. Крім того вказує на те, що позивач зазначає про середній заробіток за період з 03 жовтня 2023 р. по 25 листопада 2024 р. з урахуванням його середньої заробітної плати у розмірі 697 грн 44 коп., проте жодних доказів останнім не надано. З березня 2022 р. по 25 листопада 2024 р. позивач на ПОСП «Веселий Кут – ІІІ» не працював, жодних нарахувань заробітної плати не проводилось. Зауважує, що позивачем пропущений строк звернення до суду з вказаним позовом, передбачений ч. 1 ст. 235 КЗпП Україна, а саме як зазначав позивач наказ про звільнення від 01 березня 2022 року він отримав у вересні 2023 року. Також вимоги позивача про стягнення компенсації за не проведення з ним повного розрахунку при звільненні у розмірі 30687 грн. 36 коп. вважає необґрунтованими та недоведеними. Щодо зміни наказу № 6/а від 25 листопада 2024 року, ПОСП «Веселий Кут – ІІІ» винесено наказ № 8 від 27 грудня 2024 року про внесення змін до наказу № 6/а від 25 листопада 2024 року, яким п. 1 викладено наступним чином: «поновити ОСОБА_1 на посаді головного агронома ПОСП «Веселий Кут–ІІІ» з 01 березня 2022 року». Крім того зазначає, що в позовній заяві позивачем не зазначено попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які позивач поніс і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи.
Рішенням Снігурівського районного суду Миколаївської області від 21 лютого 2025 року позовна заява ОСОБА_1 задоволена.
Стягнуто з ПОСП «Веселий Кут–ІІІ» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 208534 грн 56 коп., 30687 грн. 36 коп. середнього заробітку за час затримки розрахунку, з подальшим утриманням обов`язкових платежів та судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 968 грн 96 коп. й витрати на правову допомогу у розмірі 10000 грн.
       Стягнуто з ПОСП «Веселий Кут–ІІІ» в дохід держави судовий збір у розмірі 1211 грн 20 коп. 
       Провадження по справі за позовом ОСОБА_1 до ПОСП «Веселий Кут–ІІІ» в частині позовних вимог про визнання незаконним та внесення змін до наказу про поновлення на роботі закрито на підставі пункту 2 частини 1 статті 255 ЦПК України в зв`язку з відсутністю предмета спору у вказаній частині позовних вимог.
       Рішення суд мотивував тим, що у зв`язку із незаконним звільненням з роботи, що встановлено постановою Миколаївського апеляційного суду від 25 листопада 2024 року, позивач має право на отримання від відповідача середній заробіток за весь час вимушеного прогулу, тобто з 01 березня 2022 року (дата незаконного звільнення) по 25 листопада 2024 року (поновлення на роботі).
Оскільки постановою Миколаївського апеляційного суду від 25 листопада 2024 року стягнуто з ПОСП «Веселий Кут-ІІІ» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 01 березня 2022 року по 03 жовтня 2023 року (час звернення до суду) у розмірі 286647,84 грн. останній має право також на стягнення середнього заробітку з 03 жовтня 2023 року по 25 листопада 2024 року в сумі 208534 грн. 56 коп.
Встановивши, що позивач звільнився з роботи 26 листопада 2024 року та звертався до відповідача з письмовою заявою від 18 грудня 2024 року з вимогою про проведення повного розрахунку при звільненні, яку залишено без виконання, суд вважав, що є підстави для стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, а саме - за період грудень 2024 року та січень 2025 року, що становить 22 робочі дні х 697,44 8 грн середня заробітна плата = 15343,68 грн. х 2 місяці = 30687,36 грн.
       Закриваючи провадження у справі на підставі пункту 2 частини 1 статті 255 ЦПК України в частині позовних вимог про визнання незаконним та внесення змін до наказу про поновлення на роботі позивача, суд вважав, що на момент розгляд справи судом відсутній предмет спору, оскільки наказом № 8 від 27 грудня 2024 року внесені зміни до наказу № 6/а від 25 листопада 2024 року, тобто відповідач в добровільному порядку усунув порушення, допущені ним під час винесення наказу про поновлення позивача на посаді.
       В апеляційній скарзі ПОСП «Веселий Кут–ІІІ» вказує, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалено з порушення норм матеріального та процесуального права, а тому просить його скасувати, ухвалити нове про відмову в задоволенні позову в повному обсязі. 
       Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції без будь-якого обґрунтування змінив предмет та підставу позову. Так, позивач обґрунтував свої позовні вимоги тим, що після його звільнення 26 листопада 2024 року з посади головного агронома ПОСП «Веселий Кут-Ш» з ним не було проведено повного розрахунку, посилаючись на статтю 117 КЗпП України. Проте середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні та середній заробіток за час вимушеного прогулу є різними правовими вимогами. Вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є законними при правомірному припиненні трудового договору та непроведенні при цьому з працівником розрахунку у строки, визначені ст. 116 КЗпП. Стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є спеціальним видом відповідальності роботодавця, який спрямований на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу. Якщо особу поновлено на посаді, тобто вона не має статусу звільненого працівника, як у даній справі, то підстави покладення на роботодавця відповідальності за статтею 117 КЗпП (затримка розрахунку при звільненні) не виникають. Трудове законодавство не передбачає відповідальності роботодавця за порушення термінів виплати заробітної плати у вигляді стягнення на користь працівника, що продовжує працювати на підприємстві, середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні. Подібні висновки викладені у постанові КЦС ВС від 28 лютого 2018 року у справі №761/1812/16-ц. Щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відповідач вважає, що динний спір вже було розглянуто Миколаївським апеляційним судом, а саме постановою Миколаївського апеляційного суду від 25 листопада 2024 року вже вирішено питання щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 01 березня 2022 року по 03 жовтня 2023 року в сумі 286647 грн. 84 коп. 
       Крім того згідно постанови Миколаївського апеляційного суду від 25 листопада 2024 року (справа № 485/1238/23) позивачу стало відомо про звільнення на початку вересня 2023 року, а тому він пропустив строк звернення до суду, визначений статтею 233 КЗпП України.
       У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 – адвокат Терлецька Т.О. вважає, що судове рішення є законним та обґрунтованим, а тому скасуванню не підлягає.
Заслухавши доповідь судді, пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково із таких підстав.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина 1 статті 2 ЦПК України).
Відповідно до положень частин 1, 2, 3, 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно із вимогами частина 1 статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Рішення суду першої інстанції відповідає таким вимогам закону не повною мірою.
Щодо меж апеляційного розгляду справи.
Відповідно до частин 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
В апеляційній скарзі відповідач просить рішення суду скасувати, ухвалити нове про відмову у задоволенні позову, натомість наводить доводи щодо неправильності висновків суду першої інстанції лише в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
Оскільки апеляційна скарга не містить доводів щодо неправильності висновків суду в частині закриття провадження у справі щодо позовних вимог про визнання наказу незаконним і внесення до нього змін, апеляційний суд в цій частині не надає оцінки рішенню суду.
       Як вбачається з матеріалів справи і таке встановив суд першої інстанції, ОСОБА_2 перебував у трудових відносинах з ПОСП «Веселий Кут-ІІІ», обіймав посаду головного агронома.
       Наказом № 10 від 01 березня 2022 року ОСОБА_1 було звільнено з посади головного агронома на підставі пункту 1 частини першої статті 36 КЗпП України - за згодою сторін. Позивач не погодився з вказаним наказом та звернувся до суду.
       Постановою Миколаївського апеляційного суду від 25 листопада 2024 року (справа № 485/1238/23) наказ № 10 від 01 березня 2022 року про звільнення ОСОБА_1 з посади агронома ПОСП «Веселий Кут-ІІІ» скасовано, його поновлено на посаді головного агронома у ПОСП «Веселий Кут-ІІІ» та стягнуто з останнього на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 01 березня 2022 року по час звернення до суду, а саме - 03 жовтня 2023 року, що становить 411 робочих днів, у розмірі 286647,84 грн. з подальшим утриманням обов`язкових платежів.
       Наказом № 6/а від 25 листопада 2024 року ОСОБА_1 поновлено на посаді головного агронома у ПОСП «Веселий Кут-ІІІ» з 25 листопада 2024 року за постановою Миколаївського апеляційного суду від 25 листопада 2024 року.
       Наказом № 6/б від 25 листопада 2024 року скасовано наказ № 10 від 01 березня 2022 року про звільнення ОСОБА_1 з посади головного агронома ПОСП «Веселий Кут-ІІІ» за постановою Миколаївського апеляційного суду від 25 листопада 2024 року.
       26 листопада 2024 року наказом № 7 від 26 листопада 2024 року ОСОБА_1 звільнено із займаної посади на підставі пункту 1 статті 36 КЗпП України - за згодою сторін (підстава заява ОСОБА_1 від 26 листопада 2024 року).
       Наказом № 8 від 27 грудня 2024 року ПОСП «Веселий Кут-ІІІ» внесено зміни до наказу № 6/а від 25 листопада 2024 року про поновлення на посаді головного агронома ПОСП «Веселий Кут-ІІІ» ОСОБА_1 з 25 листопада 2024 року та викладено в наступній редакції: п. 1 Поновити ОСОБА_1 на посаді головного агронома ПОСП «Веселий Кут-ІІІ» з 01 березня 2022 року.
       За змістом частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
       Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
       Частиною третьою статі 43 Конституції України передбачено право кожного на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.
Відповідно до частини другої статті 97 КЗпП України форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами. Якщо колективний договір на підприємстві, в установі, організації не укладено, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний погодити ці питання з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником), що представляє інтереси більшості працівників, а у разі його відсутності - з іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом.
Згідно із частиною другою статті 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.
У Рішенні від 15 жовтня 2013 року № 9-рп/2013 у справі № 1-18/2013 щодо тлумачення положень частини другої статті 233 КЗпП України, статей 1, 12 Закону № 108/95-ВР Конституційний Суд України вказав, що під заробітною платою, що належить працівникові, або, за визначенням, використаним у частині другій статті 233 КЗпП України, належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.
Праву працівника на належну заробітну плату кореспондує обов`язок роботодавця нарахувати йому вказані виплати, гарантовані державою, і виплатити їх. При цьому право працівника не залежить від нарахування йому відповідних грошових виплат. Тому незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат, працівник у разі порушення законодавства про оплату праці має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати.
Відповідно до частини 4 статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
У постанові Миколаївського апеляційного суду від 25 листопада 2024 року (справа № 485/1238/23) встановлено незаконність звільнення ОСОБА_1 01 березня 2022 року з посади агронома ПОСП «Веселий Кут-ІІІ» та поновлено його на роботі на попередній посаді.
Тому обґрунтованим є висновок суду першої інстанції, що позивач відповідно до положень статті 235 КЗпП України має право на отримання від роботодавця середньомісячного заробітку за весь час вимушеного прогулу. А з урахуванням того, що у справі № 485/1238/23 суд стягнув на користь ОСОБА_1 середній заробіток за період вимушеного прогулу з 01 березня 2022 року по 03 жовтня 2023 року, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції про те, що останній має право на отримання від відповідача середнього заробітку за період вимушеного прогулу з 04 жовтня 2023 року по 25 листопада 2024 року, тобто за 299 робочих днів, що становить 208534,56 грн.
Колегія суддів відхиляє аргументи апеляційної скарги щодо помилкового вирішення судом першої інстанції позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Неприйнятним є аргумент апеляційної скарги про те, що спір про стягнення на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу суд вирішив у справі № 485/1238/23 оскільки у цій справі вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу були заявлені щодо періоду 01 березня 2022 року – 03 жовтня 2023 року, тоді як у справі, яка переглядається, позивач просив стягнути середній заробіток за інший період часу – з 03 жовтня 2023 року по 25 листопада 2024 року. Отже відсутні передбачені пунктом 3 частини 1 статті 255 ЦПК України підстави для закриття провадження у справі, оскільки спір, розглянутий судом у справі № 485/1238/23 не є тотожнім зі спором, який вирішується у справі № 485/2528/24.
Апеляційний суд відхиляє як безпідставний довід апеляційної скарги про пропуск позивачем визначеного статтею 233 КЗпП України строку на звернення до суду стосовно позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
       Відповідно до частини другої статті 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Така норма була передбачена у вказаному Законі в редакції, чинній до змін, внесених Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01 липня 2022 року № 2352-IX (далі - Закон № 2352-IX).
       Законом № 2352-IX, який набрав чинності з 19 листопада 2022 року, частини першу і другу статті 233 КЗпП України викладено в такій редакції: «Працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті. 
       Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116)».
       Таким чином, до 19 липня 2022 року КЗпП України не обмежував будь-яким строком право працівника на звернення до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати. Після цієї дати строк звернення до суду з трудовим спором, у тому числі про стягнення належної працівнику заробітної плати, обмежений трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.
Слід також врахувати, що якщо мають місце тривалі правові відносини, які виникли під час дії статті 233 КЗпП України в редакції, що була чинною до 19 липня 2022 року, та були припинені на момент чинності дії статті 233 КЗпП України в редакції Закону України від 01 липня 2022 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин», то правове регулювання здійснюється таким чином: правовідносини, які мають місце в період до 19 липня 2022 року, підлягають правовому регулюванню згідно з положенням статті 233 КЗпП України в попередній редакції; у період з 19 липня 2022 року - підлягають застосуванню норми статті 233 КЗпП України в редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин».
       Крім того з урахуванням пункту 1 глави XIX «Прикінцеві положення» КЗпП України та постанови Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року № 651 відлік тримісячного строку звернення до суду зі спорами, визначеними статтею 233 КЗпП України, почався 01 липня 2023 року.
Також слід врахувати, що редакція статті 233 КЗпП України, що набрала чинності з 19 листопада 2022 року, відлік строку на звернення з позовом працівника на захист трудових прав пов`язаний з моментом, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а стосовно вимог про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні.
У справі, яка переглядається, ОСОБА_1 пред`явив вимогу про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 03 жовтня 2023 року по 25 листопада 2024 року у зв`язку із звільненням з роботи 01 березня 2022 року. З огляду на те, що право на отримання середнього заробітку за час вимушеного прогулу відповідно до статті 235 КЗпП України виникає лише у разі встановлення незаконного звільнення працівника, а такий факт відносно звільнення ОСОБА_1 01 березня 2022 року встановлений постановою Миколаївського апеляційного суду від 25 листопада 2024 року (справа № 485/1238/23), звернувшись із позовом 23 грудня 2024 року дотримався визначених статтею 233 КЗпП України строків звернення з позовом.
За такого колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу і не вбачає підстав для скасування рішення суду в частині вирішення таких вимог.
Щодо вирішення судом позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
Як встановив суд першої інстанції, після поновлення на роботі постановою Миколаївського апеляційного суду від 25 листопада 2024 року (справа № 485/1238/23), ОСОБА_1 був звільнений з роботи у ПОСП «Веселий Кут-ІІІ» 26 листопада 2024 року.
Звернувшись з цим позовом, ОСОБА_1 посилається на те, що у день звільнення відповідач мав виплатити йому середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 03 жовтня 2023 року по 25 листопада 2024 року, але останній такі суми позивачу не виплатив, що на його думку, є підставою для застосування наслідків, передбачених статтею 117 КЗпП України, з чим погодився суд першої інстанції. 
Колегія суддів вважає такий висновок суду першої інстанції помилковим. 
Так, відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.
У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.
Згідно із статтею 117 КЗпП України у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.
Тобто умовою застосування до роботодавця санкції, передбаченої статтею 117 ЦПК України, є відсутність спору про розміри належних звільненому працівникові сум.
Враховуючи, що у справі, яка переглядається, одночасно із позовними вимогами про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу завлено вимогу про стягнення середнього заробітку за час невиплати саме цих сум, таке свідчить про наявність спору між працівником та роботодавцем щодо розміру належних звільненому працівникові сум, що виключає застосування наслідків, передбачених статтею 117 КЗпП України.
За такого відсутні передбачені законом підстави для задоволення позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні як таких, що заявлені передчасно.
Отже, апеляційний суд частково приймає доводи апеляційної скарги. 
Оскільки рішення суду в частині стягненні середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні ухвалено внаслідок неповного з`ясування обставин справи та неправильного застосування норм матеріального права, що регулює спірні правовідносини, його слід на підставі пунктів 3, 4 частини 1 статті 376 ЦПК України скасувати, ухвалити в цій частині нове судове рішення про відмову у задоволенні таких позовних вимог
Частиною 13 статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки за наслідками апеляційного перегляду рішення суду в частині скасовано та ухвалено нове про відмову у задоволенні частини позовних вимог, є підстави для розподілу апеляційним судом судових витрат.
Відповідно до частин 1, 3 статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
В силу частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. 
Частиною 2 цієї ж статті передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Порядок та розміри справлення судового збору визначені Законом України «Про судовий збір».
ОСОБА_1 у справі, яка переглядається, заявлена одна позовна вимога немайнового характеру (про визнання незаконним наказу про поновлення позивача на роботі та внесення до нього змін), а також дві майнові вимоги (про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні) на загальну суму 239221 грн. 92 коп.
За такого з урахуванням визначених пунктом 1 частини 2 статті 4 Закону України «Про судовий збір», положень частини 3 статті 4 цього ж Закону, оскільки позовна заява подана через підсистему «Електронний суд», при зверненні до суду підлягало до сплати 2882,74 грн. (0,8х(1211,2 грн. + 2392,22 грн.). 
На підставі пункту 1 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір» позивач звільнений від сплати судового збору за вимогами про стягнення заборгованості із заробітної плати, до складу якої входить середній заробіток за час вимушеного прогулу. 
За такого ОСОБА_1 мав сплатити за заявлені вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки при звільненні судовий збір в сумі 245 грн. 50 коп., але не сплатив цю суму. Оскільки у задоволенні таких вимог апеляційний суд відмовив з позивача в дохід держави слід стягнути 245 грн. 50 коп.
Тоді як з відповідача необхідно стягнути в дохід держави 1668 грн. 28 коп. судового збору, виходячи з розміру задоволеної вимоги майнового характеру.
У зв`язку із частковим задоволенням апеляційної скарги та відмовою у стягненні на користь позивача 30687 грн. 36 коп. середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні, з позивача на користь відповідача слід стягнути відповідну частку сплаченого при поданні апеляційної скарги судового збору – 368 грн. 25 коп.
Позивач при зверненні з позовною заявою сплатив 968 грн. 96 коп. судового збору – за вимоги немайнового характеру, провадження за якими суд закрив через відсутність предмету спору.
Статтею 141 ЦПК України не передбачено повернення позивачеві судового збору у разі закриття провадження у справі з підстав відсутності предмету спору, а тому відсутні підстави для повернення позивачу такої суми судового збору.
Щодо судових витрат сторін за надання правничої допомоги.
За правилами статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави (частина 1).
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою (частина 2 статті 137 ЦПК України).
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом (частина 3 статті 137 ЦПК України).
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (частина 4 статті 137 ЦПК України). 
У разі недотримання цих вимог суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частини 5,6 статті 137 ЦПК України).
При вирішенні питання про розподіл судових витрат, в тому числі і витрат на правничу допомогу, суд, зокрема, враховує, чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову (частина 3 статті 141 ЦПК України).
Отже, гонорар адвоката визначається за умовами договору про надання правничої допомоги, залежить від обсягу наданих послуг, виконаних робіт та їх вартості. Такі витрати мають бути співмірними (складність справи, витрачений час тощо). На підтвердження своїх вимог сторона, яка вимагає їх відшкодувати, має надати детальний опис робіт, виконаних адвокатом.
При визначенні суми відшкодування витрат на правничу допомогу суд має виходити з критерію реальності адвокатських послуг (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхньої вартості, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (постанова Верховного Суду України від 11 лютого 2019 року у справі № 335/9780/15).
У рішенні Європейського суду з прав людини (далі - Європейський Суд) у справі «Лавентс проти Латвії» від 28 листопада 2002 року зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 02 липня 2020 року в справі № 362/3912/18 (провадження № 1-15005св19) у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19), постанові від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19).
Такі критерії застосовує Європейський суд, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір – обґрунтованим.
Разом із позовною заявою позивач також просив стягнути з відповідача, крім судового збору, 10000 витрат на професійну правничу допомогу, надавши наступні докази таких витрат: ордер на надання правничої (правової) допомоги адвокатом Терлецькою Т.О. (а.с. 4), акт виконаних робіт до договору правничої допомоги № 402 від 31 липня 023 року (а.с. 30), розрахунок за надану правничу допомогу згідно з договором № 402 від 31 липня 2023 року (а.с. 32), квитанцію до прибуткового касового ордера № 110 від 12 грудня 2024 року про прийняття адвокатом Терлецькою Т.О. від ОСОБА_1 грошових коштів у сумі 10000,00 грн за надання правової допомоги (а.с. 31).
Колегія суддів з огляду на те, що справа, яка переглядається, не відноситься до складних, з урахуванням обсягу фактично виконаної адвокатом Терлецькою Т.О. роботи, зокрема, змісту позовної заяви, часткового задоволення позовних вимог, принципу співмірності та розумності судових витрат, критерію реальності цих витрат, виходячи з конкретних обставин справи, дійшла висновку про те, що слід визначити компенсацію витрат на правничу допомогу позивачу, яка підлягає стягненню з відповідача, в розмірі 4000 грн., що відповідатиме засадам розумності та співмірності таких витрат наданій правовій допомозі.
Керуючись статтями 367, 368, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, 

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Приватно-орендного сільськогосподарського підприємства «Веселий Кут–ІІІ» задовольнити частково.
Рішення Снігурівського районного суду Миколаївської області від 21 лютого 2025 року скасувати в частині задоволення позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, ухвалити в цій частині нове судове рішення.
В позові ОСОБА_1 до Приватно-орендного сільськогосподарського підприємства «Веселий Кут–ІІІ» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відмовити.
Рішення суду в частині розподілу судових витрат змінити.
Стягнути з Приватно-орендного сільськогосподарського підприємства «Веселий Кут–ІІІ», ЄДРПОУ 31131690, на користь ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , 3631 грн. 75 коп. судового збору.
Стягнути в дохід держави: з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , проживає: АДРЕСА_1 , - 245 грн. 50 коп. судового збору, з Приватно-орендного сільськогосподарського підприємства «Веселий Кут–ІІІ», ЄДРПОУ 31131690, - 1668 грн. 28 коп. судового збору.
Стягнути з Приватно-орендного сільськогосподарського підприємства «Веселий Кут–ІІІ», ЄДРПОУ 31131690, на користь ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , 4000 грн. витрат за надання правничої допомоги.
Рішення суду в частині задоволення позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених статтею 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Головуючий                                                Т.М. Базовкіна

Судді:                                                 Н.О. Тищук

                                                       Л.М. Царюк

_____________________________________
Повна постанова складена 30 квітня 2025 року