Ухвала
Іменем України    
 
20 травня 2025 року 
м. Київ
 
справа № 557/394/24
провадження № 61-5656ск25 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Крата В. І. (суддя-доповідач), Дундар І. О., Краснощокова Є. В., розглянув 
касаційну скаргу   ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_2 , на рішення Гощанського районного суду Рівненської області від 23 грудня 2024 року у складі судді: Оленич Ю. В., та постанову Рівненського апеляційного суду від 03 квітня 2025 року у складі колегії суддів: Боймиструка С. В., Гордійчук С. О., Шимків С. С., 
та касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Гощанського районного суду Рівненської області від 23 грудня 2024 року у складі судді: Оленич Ю. В., та постанову Рівненського апеляційного суду від 03 квітня 2025 року у складі колегії суддів: Боймиструка С. В., Гордійчук С. О., Шимків С. С., у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа - орган опіки та піклування Гощанської селищної ради, про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У березні 2024 року ОСОБА_3 звернулася з позовом до ОСОБА_1 , третя особа - орган опіки та піклування Гощанської селищної ради, про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів.
 
Позов мотивований тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла дочка позивачки - ОСОБА_4 , яка перебувала у шлюбі з відповідачем. У період шлюбу в останніх народилося троє синів: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , які разом з відповідачем проживали у будинку позивача за адресою: АДРЕСА_1 .
 
У грудні 2016 року відповідач під виглядом оздоровлення дітей вивіз їх в Іспанію, де звернувся із заявою про надання йому політичного притулку, як особі, що знаходиться в небезпеці. У лютому 2017 року позивачу вдалося повернути дітей з Іспанії та з цього часу вони проживають з нею та її чоловіком за вказаною вище адресою і перебувають на їх повному утриманні. Діти відповідачу були потрібні лише для отримання на них соціальних пільг, як біженців. 
 
У 2017 році позивачка звернулася з позовом до Гощанського районного суду Рівненської області про позбавлення батьківських прав відповідача, в ході розгляду якого між ними було укладено мирову угоду, яка була затверджена ухвалою Гощанського районного суду Рівненської області від 03 березня 2017 року. Згідно вказаної мирової угоди постійне місце проживання дітей визначено за адресою проживання позивача та, у зв`язку з перебуванням відповідача в Іспанії, остання визначена опікуном дітей, окрім того, у вказаній угоді сторонами обумовлено: дозволити ОСОБА_1 безперешкодне спілкування та участь у вихованні, матеріальному забезпеченні дітей за місцем їх постійного проживання та реєстрації, брати дітей за місцем свого постійного проживання для відпочинку, якщо це не перешкоджає їх навчанню та здоров`ю, у вихідні та святкові дні, канікули, для лікування з супроводом чи без такого.
 
Позивачка зазначала, що відповідач вже більше восьми років проживає за кордоном та за цей час приїжджав на України лише кілька разів, зокрема - після 22 лютого 2022 року для того, щоб оформити документи, що він є багатодітним батьком, тобто вирішуючи свої проблеми за рахунок дітей; за весь цей час відповідач фактично участі у вихованні та утриманні дітей не приймає, з нею та її чоловіком фактично не спілкується, здоров`ям дітей, їх навчанням та потребами не цікавиться. 
 
Утримання дітей повністю покладено на неї та її чоловіка, вони за власні кошти забезпечують їх належним харчуванням та одягом, здійснюють підготовку дітей до школи та створюють умови для отримання ними освіти, зокрема старший внук ОСОБА_8 вступив на два факультети РДГУ, забезпечують дітям медичний догляд та у випадку необхідності - їх лікування, зокрема середній внук ОСОБА_9 потребує лікування через вроджену ваду нирки, а також намагаються забезпечити духовний та фізичний розвиток дітей, їх підготовку до сімейного життя.
 
Оскільки жодної підтримки в означених питаннях відповідач не надає, а його спілкування по телефону з дітьми, на переконання ОСОБА_3 , є недостатнім для їх нормального та повноцінного виховання, остання вважає, що відповідач покладених законом на батьків обов`язків не виконує, не бере педагогічної, задовільної матеріальної, грошової з врахуванням сум можливих аліментів на трьох дітей, посильної трудової або будь-якої іншої участі у вихованні дітей.
 
Позивачка вважала, що зазначені факти, як кожен окремо, так і в своїй сукупності можна розцінювати як ухилення від виховання дітей батьком, свідоме нехтування ним своїми обов`язками, що відповідно до пункту 2 частини першої статті 164 СК України є підставою для позбавлення відповідача батьківських прав.
 
Позивачка зауважила на тому, що утримання дітей, надання їм матеріальної допомоги є природнім обов`язком батьків, що випливає зі змісту статті 180 СК України, яка зобов`язує утримувати дітей до досягнення ними повноліття, а у випадку навчання на стаціонарі у вищих навчальних закладах до 23 років, а тому, вказуючи на те, що відповідач інших осіб на утриманні не має, отримує дохід, працюючи за кордоном, та його стан здоров`я дозволяє йому працювати, має нерухоме майно, транспортний засіб, вважала, що останній може сплачувати щомісяця аліменти на користь позивача на дітей у розмірі 1/2 від усіх видів доходу, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, що відповідатиме вимогам законодавства України. Окрім того, позивач, вказуючи на те, що її внук ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , після закінчення школи навчається на стаціонарній формі навчання в РДГУ м. Рівне на факультеті «Реабілітологія» по контракту, вважає, що аліменти на його утримання мають стягуватись з відповідача на період такого навчання, але не більше, ніж до досягнення ним 23 років.
 
ОСОБА_3 просила:
позбавити ОСОБА_1 батьківських прав відносно ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ,? ? ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 ;
стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 аліменти на неповнолітніх дітей: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , в розмірі 1/2 від усіх видів доходів відповідача, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно до досягнення дітьми повноліття;
стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 аліменти на ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 1/6 від усіх видів доходів відповідача, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, з часу досягнення ним повноліття - з 01 червня 2024 року на період його навчання на стаціонарі в РДГУ, але не довше ніж до досягнення ним 23 років або залишення навчання;
судові витрати покласти на відповідача.? ? 
 
Рішенням Гощанського районного суду Рівненської області від 23 грудня 2024 року:
позов ОСОБА_3 задоволено частково; 
у задоволенні позову ОСОБА_3 в частині  позбавлення батьківських прав відмовлено;
стягнуто з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , аліменти на користь ОСОБА_3 на синів: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , у розмірі 3/8 його заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 11 березня 2024 року та до досягнення дітьми повноліття;
стягнуто з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , аліменти на користь сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який продовжує навчання, в розмірі 1/8 частки заробітку (доходу) щомісячно, починаючи з 01 червня 2024 року і до закінчення сином навчання 30 червня 2027 року, але не довше ніж до досягнення ним 23 років. Допущено негайне виконання рішення суду в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. Вирішено питання про розподіл судових витрат. 
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що:
в частині відмови у задоволенні позовних вимог позивача про позбавлення батьківських прав суд першої інстанції виснував, що: позбавлення батьківських прав вже несе в собі негативний вплив на свідомість дитини, та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини. Таким чином, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який слід розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків;
суд першої інстанції зазначив, що ним встановлено та не оспорюється сторонами, що відповідач ОСОБА_1 , будучи зареєстрованим на території України, з кінця 2016 року перебуває за її межами в Республіці Іспанія, де працює, а його діти - син ОСОБА_5 (з ІНФОРМАЦІЯ_6 досяг повноліття), неповнолітній син ОСОБА_6 та малолітній син ОСОБА_7 проживають на території України, зокрема старший син відповідача на період навчання зареєстрований та проживає в м. Рівне, а сини ОСОБА_6 та ОСОБА_7 - разом з позивачем ОСОБА_3 за адресою реєстрації якої ухвалою Гощанського районного суду Рівненської області від 03 березня 2017 року визначено місце постійного їх проживання та за спільною згодою сторін по цій справі у зв`язку з перебуванням ОСОБА_5 на заробітках в іншій державі опікуном над неповнолітніми було визначено позивача;
враховуючи усталену судову практику у спірних правовідносинах та те, що батько ніколи не втрачав інтересу до своїх дітей, в тому числі до участі у їх вихованні, підтримує зв`язок з дітьми в силу ситуації, яка склалася у родині, за допомогою телефонного та відеозв`язку, шляхом текстових повідомлень у месенджерах, надсилає їм посилки з продуктами харчування, одягом та взуттям, іграшки, а також подарунки на день народження, двом старшим синам перераховує грошові кошти на їх карткові рахунки, що підтверджено матеріалами справи, а також з огляду на те, що позивач не довела навмисного ухилення відповідача від виконання своїх обов`язків та його винної поведінки, суд прийшов висновку про відсутність підстав, передбачених частиною першою статті 164 СК України, для застосування до відповідача такого крайнього заходу, як позбавлення його батьківських прав;
при цьому, суд взяв до уваги висновок висновком органу опіки та піклування Гощанської селищної ради від 24 квітня 2024 року про недоцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_1 відносно його дітей ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , оскільки такий є обґрунтованим та не суперечить інтересам останніх;
позивачка не довела та не надала суду доказів того, в чому полягає захист інтересів дітей шляхом позбавлення батька по відношенню до дітей батьківських прав, як і не доведено, у чому будуть полягати позитивні зміни в житті дітей у разі застосування до відповідача такого крайнього заходу впливу як позбавлення його батьківських прав;
при задоволенні вимог в частині стягнення аліментів на дітей до досягнення ними повноліття суд першої інстанції зробив висновок про те, що відповідач, як батько, зобов`язаний утримувати своїх синів ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 до досягнення ними повноліття. Місцем проживання дітей відповідача за його згодою та згодою позивача було визначено разом з останньою за адресою її проживання, при цьому старший син відповідача ОСОБА_5 , який ІНФОРМАЦІЯ_6 досяг повноліття, у зв`язку із навчанням тимчасово зареєстрований та проживає у м. Рівне. Суд вказав, що виходячи з аналізу норм закону та встановлених судом обставин - відсутності домовленості між сторонами по справі щодо порядку, способу та розміру сплати аліментів на дітей, позицію позивача, з якою проживають діти та яка наполягає на стягненні аліментів у примусовому порядку, суд вважає, що порушене право позивача підлягає захисту шляхом постановлення рішення про стягнення аліментів. При цьому, суд першої інстанції щодо перерахування відповідачем грошових коштів на рахунок позивача вказав, що такі обставини згідно дослідженої інформації про транзакції мали місце лише в період часу з червня 2020 року по грудень 2022 року, шляхом перерахунку ОСОБА_1 грошових коштів на рахунок ОСОБА_3 , відкритий нею в АТ «Ощадбанк», на рахунок останньої в АТ КБ «ПриватБанк» грошові кошти в період з 2022 по 2024 роки - не надходили;
при визначенні розміру аліментів, які підлягають стягненню з відповідача на дітей, у відповідності до вимог статті 182 СК України, враховуючи особу відповідача, який є чоловіком працездатного віку, працює та щомісячно отримує дохід, який, як зазначив сам відповідач у ході розгляду справи, складає приблизно 1 500,00 Євро на місяць, що, на переконання суду, дає йому змогу забезпечувати своїх дітей належним чином, та можливість забезпечення поруч і з цим достатнього рівня власного життя, відсутність негативних даних щодо його стану здоров`я та матеріального становища, а також наявність у платника аліментів зобов`язання утримувати ще одного сина - малолітнього ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , суд не погодився із запропонованим позивачем до стягнення розміром аліментів та вважає за необхідне, з урахуванням балансу прав усіх дітей на утримання (1/2 : 4 = 1/8), визначити такий у розмірі 3/8 частки заробітку (доходу) відповідача (1/8 х 3 = 3/8), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. На думку суду, такий розмір аліментів не є надмірним та буде достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дітей, їх фізичного розвитку, підтримки життєдіяльності на достатньому рівні. Крім того, вказаний розмір аліментів може стабільно, гарантовано та вчасно сплачуватись відповідачем, що спрямовано на уникнення наявності заборгованостей з боку платника аліментів;
при задоволенні позовної вимоги про стягнення аліментів на повнолітнього сина, який продовжує навчання, суд встановив, що син відповідача ОСОБА_5 на час постановлення рішення досяг 18-річного віку та навчається на психолого-природничому факультеті Рівненського державного гуманітарного університету (РДГУ), на платній, денній формі навчання, що позбавляє його можливості працевлаштуватися та отримувати певний дохід, у зв`язку з чим останній є таким, що потребує матеріальної допомоги для забезпечення елементарних фізичних потреб у повноцінному харчуванні, лікуванні, оздоровленні, відпочинку, а також у зв`язку з оплатою гуртожитку, проїздом до місця навчання і назад, придбанням необхідної для навчання літератури та приладдя та для забезпечення культурного розвитку особистості, яку відповідач спроможний надавати, а тому наявні підстави для стягнення з відповідача аліментів на повнолітнього сина ОСОБА_5 , починаючи з 01 червня 2024 року і до закінчення сином навчання 30 червня 2027 року, але не довше ніж до досягнення ним 23 років;
розмір стягуваних аліментів, суд визначив, виходячи з огляду на наведені вище міркування при визначенні розміру аліментів на дітей, суд визначив в розмірі 1/8 частки заробітку (доходу) відповідача, що відповідатиме вимогам розумності, справедливості та є необхідним та достатнім для забезпечення витрат на навчання і, разом із тим, співмірним з урахуванням мети аліментного зобов`язання. При цьому, суд, виходячи з положень статей 199, 257 СК України, вважає за необхідне аліменти на повнолітнього сина, який продовжує навчання, стягувати на користь сина відповідача ОСОБА_5 , який на час винесення рішення досяг повноліття та піклування відносно нього в силу статті 77 ЦК України припинене.
 
Постановою Рівненського апеляційного суду від 03 квітня 2025 року:
апеляційні скарги ОСОБА_3 та ОСОБА_1 від імені якого діяв адвокат Волошин І. В. залишено без задоволення;
рішення Гощанського районного суду Рівненської області від 23 грудня 2024 року залишено без змін.
 
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що:
при залишенні без змін рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходив з того, що позбавлення батьківських прав є винятковим заходом, який тягне за собою істотні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише за наявності вини у діях батьків. Подібні правові висновки щодо застосування відповідних норм СК України викладені у постановах Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 553/2563/15-ц, від 23 січня 2020 року в справі № 755/3644/19 та від 23 червня 2021 року в справі № 953/17837/19»;
у постанові від 04 квітня 2024 року Верховний Суд здійснив наступні висновки: «…очевидно, що сімейні відносини мають «складний» характер, і сім`я може переживати як найкращі, так й найгірші часи. Суду завжди складно зробити висновок про те, що сімейні стосунки неможливо врятувати, і тому суд має позбавляти батьків такого шансу тільки в тому разі, якщо вони становлять реальну загрозу для благополуччя дитини. … Простої бездіяльності з боку батька недостатньо для того, щоб зробити висновок про наявність виняткових обставин, за яких можливо позбавити його батьківських прав. Навіть якщо припустити, що саме бездіяльність батька призвела до розриву зв`язків між ним та його донькою, а не будь-яке ймовірне батьківське відчуження або психологічні маніпуляції над дитиною з боку її матері, то ця обставина не є достатньою для позбавлення батька батьківських прав щодо його доньки. Особливо в ситуації, коли батько наполегливо вказував, що він хоче відновити та розвивати стосунки зі своєю донькою». «…хоча період, протягом якого батько не підтримував контакту донькою тривав достатньо довго, особливо для дитини її віку, цей фактор сам по собі не може виключати можливість відновлення зв`язків між донькою і її біологічним батьком. Фактична повага до сімейного життя вимагає, щоб майбутні відносини між батьком і дитиною визначалися з урахуванням усіх важливих факторів, а не просто спливом часу» «діти мають право на врахування їхньої думки і на те, щоб бути заслуханими з питань, що торкаються їх інтересів. Зокрема, в силу того, як із спливом часу діти стають більш зрілими і здатними сформулювати свою думку, суди повинні належним чином враховувати їх погляди і почуття, а також їх право на повагу до їхнього особистого життя. Водночас їх погляди необов`язково залишаються незмінними, і їх заперечення, яким слід надавати належного значення, необов`язково є достатніми для того, щоб превалювати над інтересами батьків, особливо щодо того, що стосується регулярного спілкування зі своєю дитиною. Вочевидь право дитини на висловлення своєї думки не потрібно тлумачити як фактичне надання дітям безумовного права вето без аналізу будь-яких інших факторів або без проведення оцінки для визначення їхніх найкращих інтересів»;
апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції про те, що відсутні підстави, передбачені частиною першою статті 164 СК України для застосування до відповідача такого крайнього заходу, як позбавлення його батьківських прав, оскільки враховуючи усталену судову практику судом було встановлено, що батько ніколи не втрачав інтересу до своїх дітей, в тому числі до участі у їх вихованні, підтримує зв`язок з дітьми в силу ситуації, яка склалася у родині, за допомогою телефонного та відеозв`язку, шляхом текстових повідомлень у месенджерах, надсилає їм посилки з продуктами харчування, одягом та взуттям, іграшки, а також подарунки на день народження, двом старшим синам перераховує грошові кошти на їх карткові рахунки, що підтверджено матеріалами справи, а також з огляду на те, що позивач не довела навмисного ухилення відповідача від виконання своїх обов`язків та його винної поведінки;
апеляційний суд вказав, що з ухвали Гощанського районного суду Рівненської області від 03 березня 2017 року, якою було визнано мирову угоду, укладену між ОСОБА_11 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , вбачається, що сторони узгодили місце проживання дітей, визначили, що опікуном дітей буде ОСОБА_3 , що було обумовлено виїздом відповідача за кордон на заробітки. Саме по собі проживання відповідача за кордоном не може бути безумовною підставою для позбавлення його батьківських прав з урахуванням того, що він підтримує зв`язок з дітьми та вчиняє активні дії щодо участі в їхньому житті і діти це усвідомлюють та виявляють прихильність;
при залишенні без змін рішення суду в частині стягнення аліментів, апеляційний суд вказав, що діти, будучи неповнолітніми, проживають з позивачкою, вона разом з чоловіком здійснюють за ними догляд, а відповідач, як батько, має обов`язок утримувати своїх дітей, тому суд першої інстанції дійшов законного висновку про стягнення аліментів на неповнолітніх дітей. Окрім цього, оскільки старший син відповідача ОСОБА_5 на час постановлення рішення досяг 18-річного віку та навчається на психолого-природничому факультеті РДГУ, на платній, денній формі навчання, що позбавляє його можливості працевлаштуватися та отримувати певний дохід, у зв`язку з чим останній є таким, що потребує матеріальної допомоги для забезпечення елементарних фізичних потреб у повноцінному харчуванні, лікуванні, оздоровленні, відпочинку, а також у зв`язку з оплатою гуртожитку, проїздом до місця навчання і назад, придбанням необхідної для навчання літератури та приладдя та для забезпечення культурного розвитку особистості, яку відповідач спроможний надавати, а тому слід погодитись з висновком місцевого суду про наявність підстав для стягнення з відповідача аліментів на повнолітнього сина ОСОБА_5 , починаючи з 01 червня 2024 року і до закінчення сином навчання 30 червня 2027 року, але не довше ніж до досягнення ним 23 років. Доводи апеляційної скарги відповідача про те, що він не ухиляється від утримання дітей та бере активну участь у їхньому матеріальному забезпеченні колегія суддів вважала такими, що не спростовують право дітей на стягнення аліментів. Аліменти є способом забезпечення системності, стабільності та прогнозованості виконання батьком обов`язку з утримання дітей, гарантує визначеність в їх розмірі та не позбавляє можливості платника здійснювати додаткові витрати. За відсутності домовленості між сторонами про розмір та порядок сплати аліментів, права дітей можуть бути захищені судовим рішенням про стягнення аліментів.
 
01 травня 2025 року  ОСОБА_1 через підсистему Електронний суд подав до Верховного Суду касаційну скаргу, яка підписана представником ОСОБА_2 , на рішення Гощанського районного суду Рівненської області від 23 грудня 2024 року та постанову Рівненського апеляційного суду від 03 квітня 2025 року, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції в частині стягнення аліментів і ухвалити у цій частині нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.
 
Підставою касаційного оскарження судових рішень  ОСОБА_1  зазначає неправильне застосування норм матеріального права та порушення судами норм процесуального права, оскільки суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 13 червня 2024 року у справі № 760/17498/22.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що:
судами не надано оцінку щомісячним переказам коштів дітям за останні три роки, додатковим значним платежам та передачі подарунків і речей, не надано оцінку свідченням дітей, які в судовому засіданні підтвердили регулярну допомогу від батька, не надано оцінку відсутності звернення позивачки до відповідача за будь-якою фінансовою допомогою, не надано оцінку мотивам позивачки, які є майновими, а не спрямованими на захист інтересів дітей;
у постанові Верховного Суду від 13 червня 2024 року у справі № 760/17498/22 зазначено, що закон не містить заборони на сплату аліментів безпосередньо на банківський рахунок дитини, оскільки аліменти є власністю дитини, яка має право розпоряджатися цими коштами. У цій постанові ВС вказав: «з урахування обсягу неповної цивільної дієздатності неповнолітньої особи та того, що аліменти є власністю дитини, законодавець закріпив право неповнолітнього на самостійне одержання аліментів»;
суди першої та апеляційної інстанцій порушили вимоги статей 89, 263, 265 ЦПК України щодо оцінки доказів та обґрунтованості судового рішення. Зокрема: не було належним чином оцінено докази, які підтверджують систематичність, істотність та достатність матеріального забезпечення, яке батько надавав дітям; у рішеннях відсутній аналіз співвідношення між сумами, які ОСОБА_12 добровільно перераховував на потреби дітей, та розміром призначених аліментів; не було досліджено питання про те, чи існує фактична потреба у стягненні аліментів, враховуючи регулярні значні перекази коштів від відповідача.
 
02 травня 2025 року  ОСОБА_3 засобами поштового зв`язку подала до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Гощанського районного суду Рівненської області від 23 грудня 2024 року та постанову Рівненського апеляційного суду від 03 квітня 2025 року, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції в частині відмови у задоволенні позовної вимоги про позбавлення батьківських прав і ухвалити у цій частині нове рішення, яким позовні вимоги у цій частині задовольнити.
 
Підставою касаційного оскарження судових рішень  ОСОБА_3 зазначає неправильне застосування норм матеріального права та порушення судами норм процесуального права, оскільки суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду: від 26 квітня 2022 року у справі № 520/8264/19; від 26 січня 2022 року у справі № 203/3505/19.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що:
суди не взяли до уваги та не надали оцінки тому, що позивачка тричі зверталась з позовами про позбавлення батьківських прав і двічі на прохання відповідача, ураховуючи можливість вирішити питання з урахуванням інтересів відповідача, залишала це питання без розгляду. За всі роки до 2022 року ніяких доказів зі сторони відповідача про належне виконання своїх обов`язків батька немає. Суд не взяв до уваги що відповідач покинув дітей майже одразу після смерті їх матері у тяжкий для них час, коли допомога батька була найбільш необхідною. А перед цим вивіз їх до Іспанії з метою отримання соціальних пільг, а коли не вийшло, привіз їх в Україну та передав на вокзалі діду;
суд першої інстанцій відмовив позивачці у задоволенні клопотання про направлення запиту до відповідних інстанцій в Іспанії щодо отримання відповідачем соціальних пільг при відвідуванні дітьми цієї держави у 2022 році, хочу посилався на те, що позивачем не надано доказів щодо корисливого і умисного інтересу відповідача;
відповідачем свідомо обрано такі життєві умови, за якими його участь у вихованні дітей є мінімальною та недостатньою, що у свою чергу свідчить про його ухилення від виконання батьківських обов`язків у розумінні статті 164 СК України. Вказана позиція висловлена у постанові Верховного Суду від 26 квітня 2022 року у справі № 520/8264/19. Посилання апеляційного суду на те, що справа № 520/8264/19 відрізняється від даної справи не аргументоване;
суд не взяв до уваги надані позивачем письмові докази того, що протягом 2023-2024 років відповідач не цікавився дітьми, їх здоров`ям, навчанням, не надавав допомоги в отриманні освіти. Відповідач не цікавився в опікуна щодо вказаних питань у опікуна. Позивач не заперечує, що відповідач спілкувався з дітьми. Однак, відповідно до положень статті 135, 157 СК України той з батьків хто проживає окремо від дитини зобов`язаний брати участь у її вихованні та має право на спілкування з нею. Законодавець чітко розрізнив обв`язок батька та його право. Поняття участь у вихованні дітей та спілкування з ними не є тотожними поняттями. Відповідач не здійснював часті у організації дозвілля, відпочинку, фінансування занять спортом на протязі вересня 2022 року по грудень 2024 року;
суд порушив вимоги частини четвертої статті 232 ЦПК України, оскільки після повернення позивачки до зали засідань після заслуховування дітей, позивачку не інформували про отримані від дітей відомості та позбавили права задавати їм питання, чим незаконно обмежили її права;
суд взяв до уваги висновок Гощанської селищної ради від 24 квітня 2024 року про недоцільність позбавлення батьківських прав відповідач. Однак суд  не надав оцінки тому, що рішення таке рішення селищна рада приймала на підставі документів, які були станом на 2016-2017 роки, однак справи розглядалась у 2024 році;
згідно постанови Верховного Суду від 26 січня 2022 року у справі № 203/3505/19 відсутність протягом тривалого часу піклування про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя; незабезпечення необхідним харчуванням, медичним доглядом, лікуванням дитини, що надалі може негативно вплинути на її фізичний розвиток як складову частину виховання; недостатнє спілкування з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; ненадання дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяння засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі є підставами для позбавлення батьків/одного з батьків батьківських прав.
 
У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких мотивів.
 
Суди встановили, що ОСОБА_4 та ОСОБА_1 19 лютого 2005 року одружились та є батьками ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .
 
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 померла у віці 30 років в смт. Гоща Гощанського району Рівненської області.
 
Відповідно до даних погосподарської книги, витягу про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб за № 11-03-03/685 від 24 квітня 2024 року та повідомлення завідувача гуртожитку № 7 РДГУ, ОСОБА_3 , ОСОБА_1 та його діти ОСОБА_6 , ОСОБА_7 зареєстровані за адресою: АДРЕСА_2 . За цією ж адресою були зареєстровані також і ОСОБА_4 , яка знята з реєстрації місця проживання у зв`язку зі смертю, та ОСОБА_5 , який знятий з реєстрації 10 листопада 2022 року і проживає в гуртожитку № НОМЕР_1 РДГУ.
 
Ухвалою Гощанського районного суду Рівненської області від 03 березня 2017 року в справі № 557/82/17 (https://reyestr.court.gov.ua/Review/65099311), яка набрала законної сили 09 березня 2017 року:
визнано мирову угоду, укладену між ОСОБА_11 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , за якою:
 
позивачі відмовляються від подальшого продовження розгляду справи в суді щодо ОСОБА_1 про позбавлення його батьківських прав щодо його дітей ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 ;
місце постійного проживання дітей ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , з дати підписання та затвердження мирової угоди визначається за місцем їх постійної реєстрації: АДРЕСА_1 ;
в зв`язку з проживанням ОСОБА_1 в іншому місці, перебуванні на заробітках в іншій державі тощо опікуном над неповнолітніми дітьми ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , призначається ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , що проживає та зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 ;
забороняється ОСОБА_1 без нотаріально посвідченого письмового дозволу опікуна вивозити ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 за межі території держави Україна та змінювати їх постійне місце проживання;
дозволити ОСОБА_1 безперешкодне спілкування та участь у вихованні, матеріальному забезпеченні дітей ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 за місцем їх постійного проживання та реєстрації, брати дітей за місцем свого постійного проживання для відпочинку, якщо це не перешкоджає їх навчанню та здоров`ю, у вихідні та святкові дні, канікули та для лікування / з дотриманням вимог пункту 4 мирової угоди / з супроводом або без такого. Час перебування та повернення дітей узгоджується сторонами;
ця мирова угода вступає в силу з моменту її підписання сторонами та затвердження судом і діє до досягнення дітьми повноліття / щодо кожного з них окремо;
роз`яснено сторонам, що в разі невиконання мирової угоди дана ухвала має силу судового рішення і підлягає примусовому виконанню;
провадження в справі за позовом ОСОБА_11 , ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про позбавлення батьківських прав, закрито.
 
17 березня 2017 року заступник голови Гощанської районної державної адміністрації звернувся до Гощанського районного суду Рівненської області з приводу роз`яснення щодо подальших дій органу опіки та піклування на виконання зазначеної вище ухвали, оскільки згідно такої позивачі відмовилися від подальшого розгляду справи про позбавлення батьківських прав ОСОБА_1 відносно його дітей, а тому орган опіки та піклування не вправі надати дітям статус дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, а також призначити ОСОБА_3 опікуном.
 
Відповідно до листа селищного голови Гощанської селищної ради від 02 травня 2024 року за № 2/Р-150/24/05-21.1/24 ОСОБА_3 роз`яснено, що неповнолітні ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та малолітній ОСОБА_7 не є дітьми, позбавленими батьківського піклування відповідно до чинного законодавства України, тому надати останнім статус дитини, позбавленої батьківського піклування, та призначити її опікуном є неможливим.
 
Відповідно до поданої заяви та пакету документів від 26 травня 2022 року ОСОБА_1 і його діти - ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 набули статусу багатодітної сім`ї, управлінням соціального захисту населення Рівненської державної адміністрації ОСОБА_1 видано посвідчення багатодітної сім`ї серії НОМЕР_2 від 30 травня 2022 року з терміном дії до 01 червня 2024 року, ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 - видані посвідчення дитини з багатодітної сім`ї відповідно серії НОМЕР_4, серії НОМЕР_3 та НОМЕР_5 від 30 травня 2022 року з терміном дії до 01 червня 2024 року кожне, що стверджується даними листа управління соціального захисту населення Рівненської районної державної адміністрації за вих. № 903/01-21/24 від 01 травня 2024 року.
 
Судами на підставі наявних у матеріалах справи характеристик від 12 квітня 2024 року та довідки № 01-24/137 від 26 квітня 2024 року з Гощанського академічного ліцею Гощанської селищної ради, характеристики з психолого-природничого факультету РДГУ, повідомлень завідувача директора ТОВ «Олександрова клініка реабілітації», декана ППФ РДГУ, довідки № 132/60-29 від 15 квітня 2024 року ПФУ РДГУ, квитанцій до платіжних інструкцій, встановлено, що:
ОСОБА_13 та ОСОБА_14 навчаються у Гощанському академічному ліцеї та характеризуються з позитивної сторони, впродовж останніх років зв`язок з вчителями постійно підтримувала бабуся ОСОБА_3 , вона ж відвідувала батьківські збори та брала активну участь у вирішенні питань з батьківськими колективами, надавала безповоротну фінансову допомогу. Батько ОСОБА_1 упродовж 2022-2023, 2023-2024 навчальних років контакту зі школою не підтримує, успішністю дітей не цікавиться, з вчителями не спілкується, батьківські збори не відвідує; 
ОСОБА_15 навчається в Рівненському державному гуманітарному університеті на психолого-природничому факультеті на платній, денній формі навчання, здобуваючи перший (бакалаврський) рівень вищої освіти за освітньо-професійною програмою «Фізична терапія» спеціальності 227 «Терапія та реабілітація» галузі знань 22 Охорона здоров`я, термін навчання з 01 вересня 2023  року по 30 червня 2027 року, де характеризується позитивно, проходив практику в ТОВ «Олександрова клініка реабілітації», де також зарекомендував себе з позитивної сторони, та на даний час? ? проживає в гуртожитку № НОМЕР_1 , при цьому батько ОСОБА_1 з питаннями щодо навчання сина до адміністрації вузу та проходження ним практики до керівництва закладу - не звертався, умовами його проживання в гуртожитку та поведінкою - не цікавився. ОСОБА_3 19 вересня 2023 року, 02 лютого 2024 року та 06 березня 2024 року вносились кошти за навчання ОСОБА_5 в РДГУ.
 
Суди на підставі ультразвукового дослідження від 20 вересня 2021 року за № 1 та від 30 квітня 2024 року за № 1, повідомлення директора КНП «Гощанський ПМСД» Гощанської селищної ради за № 114 від 24 квітня 2024 року, медичного запису лікаря від 31 травня 2022 року, встановили, що: 
ОСОБА_5 перебуває на «Д» обліку з діагнозом: зниження гостроти зору. Дитина потребує підвищеного контролю та нагляду; 
ОСОБА_6 перебуває на «Д» обліку з діагнозом: мультикістоз лівої нирки. Дитина потребує підвищеного контролю та нагляду. Також останньому 31 травня 2022 року встановлено діагноз: аномалія еритроцитів; 
ОСОБА_7 - на «Д» обліку не перебуває.
 
Відповідно до повідомлення ВП № 5 Рівненського РУП ГУНП в Рівненській області від 19 квітня 2024 року № 2177/203/02-24, інформації КЗ «ТЦСП» від 10 квітня 2024 року № 01-11/205 ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності не притягувався та його сім`я не перебуває на обліку сімей, які перебувають у складних життєвих обставинах та під соціальним супроводом.
 
Згідно з даними довідки-характеристики Гощанської селищної ради на ОСОБА_16 , компрометуючі матеріали щодо останнього у виконкомі Гощанської селищної ради відсутні.
 
Відповідно до акту обстеження умов проживання від 15 квітня 2024 року встановили, що за місцем проживання дітей та позивача у будинку АДРЕСА_1 в с-щі Гоща задовільні санітарно-гігієнічні умови, будинок облаштований меблями сучасного зразка, є побутова та оргтехніка, сім`я забезпечена продуктами харчування, старші хлопці мають окремі кімнати, а менший займає вітальню, для дітей облаштовані місця для сну, відпочинку та навчання, одяг та взуття відповідають віку та сезону, є іграшки, сучасні гаджети, засоби особистої гігієни, канцтовари, стосунки у сім`ї - дружні, взаємоввічливі.
 
Відповідач ОСОБА_1 працює та проживає у Королівстві Іспанія, де у нього ІНФОРМАЦІЯ_9 народився ще один син - ОСОБА_17 . Згідно даних свідоцтва № НОМЕР_6, виданого відділом реєстрації актів громадянського стану Мостолеса 16 серпня 2023 року, ОСОБА_12 (домашня адреса: АДРЕСА_3 ) є батьком ОСОБА_10 , дата народження: ІНФОРМАЦІЯ_9 , місце народження: Мостолес, лікарня «Рей Хуан Карлос», провінція Мадрид, країна Іспанія.
 
За даними Державної прикордонної служби України від 12 червня 2024 року за № 19-40760/18/24-Вих, ОСОБА_1 в період з 08 листопада 2017 року по травень 2024 року перетинав кордон: 03 січня 2021 року (в`їзд) - 15 січня 2021 року (виїзд); 16 серпня 2021 року (в`їзд) - 10 вересня 2021 року (виїзд); 15 березня 2022 року (в`їзд) - 12 травня 2022 року (виїзд); 23 травня 2022 року (в`їзд) - 13 липня 2022 року (виїзд); 29 серпня 2022 року (в`їзд) - 01 вересня 2022 року (виїзд).
 
Суди на підставі протоколу проведення бесіди з малолітнім ОСОБА_7 від 15 квітня 2024 року, письмових пояснень неповнолітнього ОСОБА_6 від 15 квітня 2024 року та ОСОБА_5 від 15 квітня 2024 року, встановили, що кожен з хлопців окремо вказав на те, що батько ОСОБА_18 регулярно спілкується з ними по телефону (кілька разів на тиждень), присилає посилки з їжею та іноді з одягом, синам ОСОБА_19 та ОСОБА_8 - переказує грошові кошти на банківські картки. Малолітній син відповідача ОСОБА_20 про позбавлення батьківських прав батька дізнався під час розмови з в.о. начальника служби у справах дітей Гощанської селищної ради Власюк І. В. 15 квітня 2024 року, останній розповів, що хоче жити з бабусею і дідусем, щодо життя з татом визначитись не може. Про те, що не може визначитись з приводу позбавлення батьківських прав батька у письмових поясненнях вказав також і син відповідача ОСОБА_8 , а син останнього ОСОБА_9 у своїх письмових поясненнях зазначив, що не бажає спільно проживати з батьком, при цьому спілкування, яке має з батьком для нього достатнє, більшого останній - не потребує.
 
Про аналогічні обставини ствердили ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 і в ході судового розгляду справи. Окремо ОСОБА_21 ОСОБА_20 зазначив, що спілкується з татом по телефону та чекає на його дзвінки, йому приємно з ним спілкуватися і таке спілкування з татом для нього є важливим, в ході розмов ОСОБА_20 розповідає татові про себе, останній його підтримує, цікавиться його здоров`ям та навчанням, окрім того, тато висилає йому посилки з продуктами харчування та одягом, на день народження дарує подарунки, а коли тато був в Україні, то вони разом читали, гуляли, їздили до бабусі ОСОБА_22 , у майбутньому хотів би ходити з ним на риболовлю. ОСОБА_20 відчуває, що тато про нього дбає та він хоче, щоб останній залишався частиною його життя, також він не проти поїхати до тата в Іспанію, однак проживати хоче залишитися з бабусею. На думку ОСОБА_23 та ОСОБА_24 участь батька в їх житті є недостатньою.
 
Про те, що ОСОБА_1 постійно спілкується із синами вказує також зміст листування останнього із ними шляхом текстових повідомлень.
 
Представлені відповідачем фотознімки та відеозаписи свідчать про спільне проведення ОСОБА_1 разом з дітьми відпочинку та дозвілля в Україні, а також із синами ОСОБА_8 та ОСОБА_19 за її межами.
 
Окрім того, обставини перебування ОСОБА_5 та ОСОБА_6 за місцем проживання їх батька - відповідача  ОСОБА_1 у Королівстві Іспанія у 2022 році, а також обставини надіслання відповідачем дітям продуктів харчування, одягу не оспорюються стороною позивача та стверджуються даними заяви ОСОБА_3 про згоду на тимчасову поїздку за кордон, яка нотаріально посвідчена 11 липня 2022 року, квитків пасажира, які купувалися на ім`я ОСОБА_24 за маршрутом «Київ-Мадрид», час відправки - 12 травня 2022 року та за маршрутом «Мадрид-Львів», час відправки - 21 травня 2022 року, а також на ім`я ОСОБА_23 за маршрутом «Київ-Мадрид», час відправки - 13 липня 2022 року, та за маршрутом «Мадрид-Київ», час відправки - 27 серпня 2022 року, митними деклараціями.
 
Суди на підставі даних копії банківської картки на ім`я ОСОБА_1 та інформації про транзакції встановили, що ОСОБА_1 періодично перераховував грошові кошти зі свого рахунку на карткові рахунки:
сина ОСОБА_5 , рахунок відкритий в АТ КБ «ПриватБанк», (27 жовтня 2022 року - 3 612,11 грн, 19 грудня 2022 року - 4 001,35 грн, 07 січня 2023 року - 501,84 грн, 04 лютого 2023 року - 2056,29 грн, 18 березня 2023 року - 501,84 грн, 13 червня 2023 року - 14 421,19 грн, 16 серпня 2023 року - 40 003,47 грн, 01 жовтня 2023 року - 2502,61 грн, 24 жовтня 2023 року - 1001,05 грн, 01 листопада 2023 року - 2 600,03 грн, 02 грудня 2023 року - 2 515,61 грн, 29 грудня 2023 року - 2 501,71 грн, 01 березня 2024 року - 2 503,33 грн, 03 квітня 2024 року - 4 057,79 грн, 12 квітня 2024 року - 2 016,52 грн); 
сина ОСОБА_6 , рахунок відкритий в АТ КБ «ПриватБанк», (07 липня 2021 року - 1 543,08 грн, 17 жовтня 2021 року - 4 506,13 грн, 28 листопада 2021 року - 371,43 грн, 07 січня 2022 року - 572,31 грн, 14 січня 2022 року - 509,96 грн, 24 січня 2022 року - 1 560,05 грн, 19 грудня 2022 року - 4 000,87 грн, 07 січня 2023 року - 501,84 грн, 07 січня 2023 року - 501,84 грн, 25 травня 2023 року - 2 018,58 грн, 13 червня 2023 року - 20 003,59 грн, 04 липня 2023 року - 4000,61 грн, 01 жовтня 2023 року - 2 502,61 грн, 25 листопада 2023 року - 202,06 грн, 02 грудня 2023 року - 2 515,61 грн, 29 грудня 2023 року - 2501,71 грн, 01 березня 2024 року - 2 501,71 грн,? ? 03 квітня 2024 року - 4 120,54 грн);
позивача ОСОБА_3 , рахунок відкритий в АТ «Ощадбанк», (01 червня 2020 року - 3 012,03 грн, 03 травня 2021 року - 10 013,23 грн, 02 червня 2021 року - 1502,39 грн, 17 жовтня 2021 року - 4 506,13 грн, 07 січня 2022 року - 572,46 грн, 23 січня 2022 року - 1538,64 грн, 20 лютого 2022 року - 366,80 грн, 23 лютого 2022 року - 100,42 грн, 19 грудня 2022 року - 4 000,87 грн).
 
Суди на підставі повідомлення фахівця АТ КБ «ПриватБанк» від 17 травня 2024 року встановили, що відсутні надходження грошових переказів за період з 2022 по 2024 роки від ОСОБА_1 на картку ОСОБА_3 , відкриту в АТ КБ «ПриватБанк».
 
Під час розгляду справи місцевим судом допитані свідки ОСОБА_25 та ОСОБА_18 , які є батьками відповідача, з позитивної сторони охарактеризували сина, як батька дітей, зазначили, що останній дуже добре відноситься до них та діти люблять, коли він приїжджає, щасливі цьому і раді його бачити, їм відомо про те, що син надає матеріальну підтримку дітям, зокрема висилає посилки з продуктами харчування та одягом на їх ім`я в с. Тучин і в с-ще Гоща, а також гроші дітям на картки, часто їм телефонує, не має з дітьми конфліктів та ніколи не застосовував до них насилля, не мав проблем із зловживанням алкоголем, наркотиками та проблем із законом, має можливість та бажає забрати дітей проживати до себе в Іспанію, однак зі слів останнього їм відомо, що ОСОБА_3 не віддає дітей. Дії ОСОБА_3 та її чоловіка ОСОБА_11 свідки характеризували позитивно та зазначили, що випадки створення перешкод зі сторони останніх у спілкуванні батька з дітьми їм не відомі. Окремо свідок ОСОБА_25 ствердила про те, що її син ОСОБА_1 є хорошим батьком для своїх дітей, піклувався та піклується про них, зокрема до виїзду в Іспанію ходив на батьківські збори, записав сина ОСОБА_26 на тхеквондо, куди водив його та їздив з ним на змагання, в 2016 році возив дітей на відпочинок в м. Одеса. Свідок зазначила, що син кожного року приїздив на Україну, де постійно проводив час з дітьми, які його люблять, чекають на нього та хочуть з ним спілкуватися, їздив з ними в м. Рівне на відпочинок. Востаннє син приїжджав на Україну в березні 2022 року та хотів забрати дітей, проте дід з бабою - ОСОБА_3 та ОСОБА_11 відмовили у виїзді, мотивувавши тим, що старшому - ОСОБА_26 необхідно завершити навчання.
 
Допитана свідок ОСОБА_27 вказала на те, що проживає по сусідству із позивачем ОСОБА_3 , окрім того, внук останньої ОСОБА_20 та її син ходять в один клас, ОСОБА_1 - знає, як батька внуків позивача та неприязних стосунків з ним немає. ОСОБА_27 вказала про те, що батьки класу, куди ходить її син ОСОБА_28 та внук позивача ОСОБА_20 , спілкуються з приводу навчання у групі, яка створена у месенджері «Вайбер», куди, в тому числі, скидають підтвердження проплати за навчання у ліцеї та на інші потреби класу, однак такої участі відповідача вона підтвердити не може, не бачить вона ОСОБА_1 і на батьківських зборах. Їй відомо, що активну участь у вихованні дітей приймають ОСОБА_3 та ОСОБА_11 , останні піклуються про них, випадки обмеження зі сторони ОСОБА_3 спілкування ОСОБА_1 з дітьми їй невідомі, як і не відомі випадки застосування фізичного насилля зі сторони останнього по відношенню до дітей.
 
Допитаний свідок ОСОБА_11 повідомив, що є чоловіком позивача ОСОБА_3 , а відповідач ОСОБА_1 - є батьком його внуків, якого свідок винуватить у смерті своєї доньки, водночас стосунки з ним характеризує, як нейтральні. Свідок зазначив, що його дружина тричі зверталася до суду з позовом про позбавлення відповідача батьківських прав. Так, в 2017 році причиною звернення стало те, що відповідач під приводом оздоровлення дітей вивіз таких до Іспанії для вирішення своїх особистих питань, а саме: питання виїзду з території України, а також отримання від держави Іспанія матеріальної допомоги та соціального житла. ОСОБА_1 дітей повернув приблизно через два місяці. По приїзду ОСОБА_1 повідомив, що віддає дітей та просить, що вони не мали до нього ніякого діла. Оскільки ОСОБА_11 та ОСОБА_3 отримали те, що хотіли, а саме: їм повернули дітей, ОСОБА_11 пообіцяв ОСОБА_1 , що ніяких питань відносно нього не буде та вони звернуться із заявами про закриття, порушених відносно нього кримінальних проваджень. Вони свою обіцянку виконали, після чого між ними була укладена мирова угода, за умовами якої діти залишились з ними та опікуном була призначена дружина свідка - позивач ОСОБА_3 , а відповідач зобов`язався піклуватиметься про дітей. Однак, пройшов певний час, ніякого піклування про дітей зі сторони ОСОБА_1 не було та участі у їх вихованні він не брав. Повторно звернення з позовом мало місце перед початком війни в Україні, а коли війна почалася, то ОСОБА_1 приїхав в Україну та повідомив, що хоче захищати Батьківщину і просив відізвати заяву, оскільки це не на часі. Таке рішення визвало у свідка повагу та, за згодою дітей, на прохання ОСОБА_1 , він з дружиною дозволили йому жити у них в будинку та відізвали заяву. Однак, в цей час відповідач займався своїми справами, в тому числі виготовив собі документи багатодітного батька, а на дітей документи про те, що вони є дітьми-сиротами, при цьому ніякої участі у вихованні дітей не брав, а через деякий час сказав, що повертається назад до Іспанії на роботу та наміру жити в Україні не має. Виготовлення ОСОБА_1 документів на дітей в Україні, а в подальшому в Іспанії, для чого останні таким були туди вивезені в 2022 році, свідок пов`язує з реалізацією ним лише своїх інтересів, зокрема отримання соціальної допомоги для неповнолітніх дітей від країн ЄС, якою він користувався. При цьому, свідок зауважив, що ніякої участі у вихованні дітей ОСОБА_1 не приймає, не піклується про їх життя та здоров`я, не забезпечує здобуття ними освіти, ніяких дій в реаліях війни щодо забезпечення безпеки дітей останній не здійснив, а виїхав з території України та не запропонував забрати їх в Іспанію.
 
Окремо свідок зауважив на тому, що умови зазначеної вище мирової угоди відповідачем не виконуються, останній є учасником шкільної групи у месенджері «Вайбер», де розміщуються оголошення про необхідні фінансові внески, однак такий жодного разу не здійснив відповідних проплат, хоча як батько повинен сприяти отриманню дітьми середньої освіти, не прививав дітям любові до України.
Відповідаючи на запитання представника відповідача свідок повідомив, що за результатами розгляду даної справи особисто він ніякої вигоди не отримає, за будь-якими соціальними виплатами та доплатами вони з дружино не зверталися, так як вважають, що в змозі забезпечити їх самостійно, його дружина отримує лише пенсію по втраті годувальника, яку вони відкладають дітям. Свідок вказав, що перерахування відповідачем коштів на рахунки дітей це його добровільна воля та не пов`язана з виконанням ним батьківських функцій, вони ж з дружиною цих коштів не брали та діти користувалися ними самостійно. Свідку відомо, що відповідач спілкується з дітьми, однак зауважив, що таке спілкування є наказним та діти по життю його боялися, окрім того, діти не завжди хочуть з ним спілкуватися. Також свідок, відповідаючи на запитання представника повідомив, що на даний час є заповіт його матері на трьох його внуків, який має виконуватись, однак виконання заповіту на даний час неможливе через обтяження, яке було накладено на спадкове майно у зв`язку з договором довічного утримання матері свідка його покійною дочкою, який на даний час втратив чинність, оскільки ОСОБА_1 , який мав його виконувати виїхав за кордон, окрім того зауважив на тому, що у заповіті є застереження щодо відповідача.
 
Суди на підставі показань указаних свідків встановили, що між сторонами виникли непрості стосунки.
 
Відповідно до витягу з протоколу № 5 засідання комісії з питань захисту прав дитини виконавчого комітету Гощанської селищної ради від 22 квітня 2024 року комісією було вирішено позбавлення батьківських прав ОСОБА_1 відносно його неповнолітніх дітей ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та малолітнього ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , вважати недоцільним та попереджено ОСОБА_1 про належне виконання батьківських обов`язків відносно дітей.
 
24 квітня 2024 року органом опіки та піклування Гощанської селищної ради прийнято висновок про недоцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_1 відносно дітей ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .
 
Щодо позбавлення батьківських прав
 
Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї (частина восьма статті 7 СК України).
 
Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства (частина дев`ята статті 7 СК України).
 
Невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, встановлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін (частина четверта статті 15 СК України).
 
Учасники сімейних правовідносин можуть мати особисті та майнові суб`єктивні сімейні обов`язки. Свої обов`язки учасники сімейних відносин здійснюють різними способами: здійснення активних дій; утримання від здійснення активних дій. Якщо невиконання особистих обов`язків учасників сімейних відносин у випадках, передбачених в законі, може припинятися або не зумовлювати відповідних наслідків, то невиконання сімейного обов`язку майнового характеру не допускається. Оскільки на відміну від особистих, майнові обов`язки можуть виконуватися незалежно від самого носія такого обов`язку за допомогою інших суб`єктів. Невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування відповідних правових наслідків, що можуть визначатися в: нормах СК України; домовленості (договорі) сторін. Наслідки невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку можуть мати: особистий характер, коли негативний вплив відбувається на особисту сферу зобов`язаної особи; майновий характер, якщо такий вплив здійснюється на майнову сферу зобов`язаної особи (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 січня 2022 року в справі № 711/679/21 (провадження № 61-18434св21)).
 
Суд застосовує способи захисту, які встановлені законом або домовленістю (договором) сторін. Способами захисту сімейних прав та інтересів зокрема є: припинення правовідношення, а також його анулювання (частина друга статті 18 СК України).
 
Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини (стаття 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року).
 
Європейський суд з прав людини зауважує, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року).
 
Приписи СК України та інших законодавчих актів не містять заборони позбавлення батьківських прав стосовно сина/дочки після досягнення ними повноліття (див. постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 29 січня 2024 року у справі № 185/9339/21 (провадження № 61-8918сво23)).
 
Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України.
 
Мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини (пункти 1-6 частини першої статті 164 СК України).
 
Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 травня 2018 року у справі № 553/2563/15-ц (провадження № 61-12305св18)).
 
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
 
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 березня 2019 року в справі № 631/2406/15-ц (провадження № 61-36905св18) зазначено, що:
«тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.
Заперечуючи проти позову, ОСОБА_4 посилався на те, що позивач не надала доказів того, що він умисно ухилявся від своїх батьківських обов`язків щодо виховання доньки. Його колишня дружина не зверталася ні до суду, ні до нього щодо способів виконання ним обов`язку утримувати дитину. Після розлучення вони усно погодили з позивачем, що він буде проживати разом батьками, а вона разом з донькою. Крім того, ОСОБА_1 просила його не втручатися у духовний і емоційний стан розвитку доньки, оскільки вона проживає з іншим чоловіком, з яким домовилися створити сім`ю. Зазначав, що позивач отримувала аліменти на дитину від держави і він не вчиняв винних дій щодо неучасті у вихованні дитини. Ухвалюючи рішення про позбавлення відповідача батьківських прав, суди попередніх інстанцій не врахували, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, необхідність застосування якого за обставин цієї справи не доведено; належних та допустимих доказів ухилення ОСОБА_4 від виконання своїх батьківських обов`язків, які б були законною підставою для позбавлення його батьківських прав відносно малолітньої доньки, позивачем не надано.
За обставин недоведеності свідомого нехтування відповідачем своїми батьківськими обов`язками, а також наявності конфлікту між колишнім подружжям, які створивши нові сім`ї не можуть дійти порозуміння у питаннях виховання спільної дитини, а також те, що батько дитини проти позбавлення батьківських прав заперечує, суди попередніх інстанцій дійшли помилкового висновку про наявність правових підстав для позбавлення його батьківських прав.
Висновок органу опіки та піклування в особі Нововодолазької районної державної адміністрації Харківської області від 05 лютого 2016 року, згідно якого було визнано за доцільне позбавити відповідача батьківських прав відносно малолітньої доньки ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_1, має рекомендаційний характер та не є обов`язковим для суду (частини 5, 6 статті 19 СК України). З урахуванням наведеного, висновки судів попередніх інстанцій про те, що зазначені позивачем обставини свідчать про умисне ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків та є підставою для позбавлення його батьківських обов`язків відносно доньки є помилковими».
 
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 травня 2020 року в справі № 753/2025/19 (провадження № 61-1344св20) вказано, що:
«тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав, подання відповідачем апеляційної скарги свідчить про його інтерес до дитини.
Ухвалюючи рішення про позбавлення відповідача батьківських прав, суди попередніх інстанцій не врахували, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, необхідність застосування якого за обставинами цієї справи не доведено; належних та допустимих доказів ухилення ОСОБА_2 від виконання своїх батьківських обов`язків, які б могли бути законною підставою для позбавлення його батьківських прав відносно доньки, позивачем не надано. За обставин недоведеності свідомого нехтування відповідачем своїми батьківськими обов`язками, а також враховуючи те, що батько дитини проти позбавлення батьківських прав заперечує, суди попередніх інстанцій дійшли помилкового висновку про наявність правових підстав для позбавлення його батьківських прав».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 листопада 2020 року в справі № 753/9433/17 (провадження № 61-3462св20) зазначено, що:
«ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.
Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.
Аналіз практики ЄСПЛ дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.
Апеляційний суд, установивши відсутність винної поведінки та свідомого нехтування ОСОБА_2 своїми батьківськими обов`язками, беручи до уваги той факт, що батько дитини бажає продовжувати спілкуватися із сином, а також відсутність інших передбачених частиною першою статті 164 СК України підстав для позбавлення батьківських прав, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення первісного позову в даній справі.
Незацікавленість батька, який сплачує аліменти, в підготовці дитини до школи чи непідтримання ним захоплення дитиною співом та грою на фортепіано, необізнаність про стан здоров`я дитини не може бути підставою для позбавлення відповідача батьківських прав, а свідчить про відсутність емоційного зв`язку між членами родини, що може бути результатом відсутності сталого спілкування чи різних світоглядів.
Доводи касаційної скарги про те, що спілкування з батьком завдає психологічний дискомфорт дитині, відхиляються, оскільки матеріали справи свідчать, що емоційний стан дитини обумовлений не присутністю батька в її житті, а напруженими конфліктними стосунками між батьками, які використовують дитину для образ один одного, зневажають право сина на спокійне щасливе дитинство та гармонійний розвиток особистості. Особисті конфлікти між батьками не повинні порушувати інтереси дитини».

У постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 29 січня 2024 року у справі № 185/9339/21 (провадження № 61-8918сво23) вказано, що:
«тлумачення змісту пункту 2 частини першої статті 164 СК України дає можливість зробити висновок, що ухилення від виконання обов`язків з виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.
Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна оцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Позбавлення батьківських прав є винятковим заходом, який тягне за собою істотні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише за наявності вини у діях батьків.
Подібні правові висновки щодо застосування відповідних норм СК України викладені у постановах Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 553/2563/15-ц, від 23 січня 2020 року в справі № 755/3644/19 та від 23 червня 2021 року в справі № 953/17837/19».
 
При розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою (частина четверта статті 19 СК України).
 
Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини (частина шоста статті 19 СК України).
 
Очевидно, що сімейні відносини мають «складний» характер, і сім`я може переживати як найкращі, так й найгірші часи. Суду завжди складно зробити висновок про те, що сімейні стосунки неможливо врятувати, і тому суд має позбавляти батьків такого шансу тільки в тому разі, якщо вони становлять реальну загрозу для благополуччя дитини. Простої бездіяльності з боку батька (матері) недостатньо для того, щоб зробити висновок про наявність виняткових обставин, за яких можливо позбавити його батьківських прав. Навіть якщо припустити, що саме бездіяльність батька (матері) призвела до розриву зв`язків між ним та його донькою, а не будь-яке ймовірне батьківське відчуження або психологічні маніпуляції над дитиною з боку її матері (батька), то ця обставина не є достатньою для позбавлення батька (матері) батьківських прав. Діти мають право на врахування їхньої думки і на те, щоб бути заслуханими з питань, що торкаються їх інтересів. Зокрема, в силу того, як із спливом часу діти стають більш зрілими і здатними сформулювати свою думку, суди повинні належним чином враховувати їх погляди і почуття, а також їх право на повагу до їхнього особистого життя. Водночас їх погляди необов`язково залишаються незмінними, і їх заперечення, яким слід надавати належного значення, необов`язково є достатніми для того, щоб превалювати над інтересами батьків, особливо щодо того, що стосується регулярного спілкування зі своєю дитиною. Вочевидь право дитини на висловлення своєї думки не потрібно тлумачити як фактичне надання дітям безумовного права вето без аналізу будь-яких інших факторів або без проведення оцінки для визначення їхніх найкращих інтересів (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 квітня 2024 року в справі № 553/449/20 (провадження № 61-2701св24)).
 
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).
 
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).
 
Суди встановили: 
ухвалою Гощанського районного суду Рівненської області від 03 березня 2017 року про затвердження мирової угоди, укладеної між ОСОБА_11 , ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , сторони узгодили місце проживання дітей, визначили, що опікуном дітей буде ОСОБА_3 , що було обумовлено виїздом відповідача за кордон на заробітки;
ОСОБА_1 ніколи не втрачав інтересу до своїх дітей, в тому числі, до участі у їх вихованні, підтримує зв`язок з дітьми в силу ситуації, яка склалася у родині, за допомогою телефонного та відеозв`язку, шляхом текстових повідомлень у месенджерах, надсилає їм посилки з продуктами харчування, одягом та взуттям, іграшки, а також подарунки на день народження, двом старшим синам перераховує грошові кошти на їх карткові рахунки, що підтверджено матеріалами справи;
позивачем не доведено навмисного ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків та його винної поведінки, а тому відсутні підстави, передбачені частиною першою статті 164 СК України для застосування до відповідача такого крайнього заходу, як позбавлення його батьківських прав.
 
За таких обставин, суди зробили обґрунтований висновок про відмову в задоволенні позовних вимог про позбавлення батьківських прав відповідача стосовно його трьох дітей.
 
Аргумент касаційної скарги ОСОБА_3 про те, що суд порушив вимоги частини четвертої статті 232 ЦПК України (після повернення позивачки до зали засідань після заслуховування дітей, позивачку не інформували про отримані від дітей відомості та позбавили права задавати їм питання, чим незаконно обмежили її права) необґрунтований з таких підстав.
 
Касаційний суд вже вказував, що заслуховування думки дитини в судовому засіданні не є допитом свідка, малолітнього/неповнолітнього свідка відповідно до статей 230, 232 ЦПК України, оскільки не спрямоване на з`ясування обставин справи, а має на меті з`ясування суб`єктивної думки дитини, яку суд враховує залежно від фактичних обставин справи та найкращих інтересів дитини, які можуть не відповідати висловленій думці. Верховний Суд зауважує, що процесуальний закон не містить спеціальних норм, які б регулювали порядок заслуховування думки дитини у спорах щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном, що передбачено статтею 171 СК України, тому керується загальними приписами цивільного процесуального законодавства з урахуванням міжнародних актів та законодавства у сфері захист прав дітей (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 червня 2024 року у справі № 372/3402/22 (провадження № 61-14279св23)). 
 
Посилання у касаційній скарзі ОСОБА_3 на висновки, викладені у постановах у постановах Верховного Суду: від 26 квітня 2022 року у справі № 520/8264/19; від 26  січня 2022 року у справі № 203/3505/19, необґрунтовані, оскільки вони зроблені за інших фактичних обставин.
 
Щодо стягнення аліментів 
 
Батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття (стаття 51 Конституції України).
 
У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
 
Відповідно до частин першої та другої статті 27 Конвенції про права дитини держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу (частина перша статті 15 СК України).
 
Якщо в результаті психічного розладу, тяжкої хвороби або іншої поважної причини особа не може виконувати сімейного обов`язку, вона не вважається такою, що ухиляється від його виконання (частина третя статті 15 СК України).
 
Невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, встановлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін (частина четверта статті 15 СК України).
 
Касаційний суд вже підкреслював, що: 
учасники сімейних правовідносин можуть мати особисті та майнові суб`єктивні сімейні обов`язки. Свої обов`язки учасники сімейних відносин здійснюють різними способами: здійснення активних дій; утримання від здійснення активних дій. Якщо невиконання особистих обов`язків учасників сімейних відносин у випадках, передбачених в законі, може припинятися або не зумовлювати відповідних наслідків, то невиконання сімейного обов`язку майнового характеру не допускається. Оскільки на відміну від особистих, майнові обов`язки можуть виконуватися незалежно від самого носія такого обов`язку за допомогою інших суб`єктів;
невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування відповідних правових наслідків, що можуть визначатися в: нормах СК України; домовленості (договорі) сторін. Наслідки невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку можуть мати: особистий характер, коли негативний вплив відбувається на особисту сферу зобов`язаної особи; майновий характер, якщо такий вплив здійснюється на майнову сферу зобов`язаної особи (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 січня 2022 року в справі № 711/679/21 (провадження № 61-18434св21), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 24 лютого 2025 року в справі № 206/4992/21 (провадження № 61-12735сво23)).
 
Батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття (стаття 180 СК України). 
 
За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів (частина третя статті 181 СК України).
 
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 листопада 2022 року у справі № 521/5667/21 (провадження № 61-8145св22) вказано, що:
«за загальним правилом, вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення.
Згідно зі статтями 182, 183 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів;3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати.
Визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини. Частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) матері, батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Якщо після досягнення повноліття найстаршою дитиною ніхто з батьків не звернувся до суду з позовом про визначення розміру аліментів на інших дітей, аліменти стягуються за вирахуванням тієї рівної частки, що припадала на дитину, яка досягла повноліття. Той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину.
Пунктом 1 статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини.
Стаття 27 Конвенції ООН про права дитини дає кожній дитині право на рівень життя, необхідній для її фізичного, розумового, духовного, морального та соціально розвитку. Батьки або інші особи які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
Суд визначає розмір аліментів в кожному конкретному випадку, виходячи з фактичних обставин справи».
 
Баба і дід мають право звернутися за захистом прав та інтересів малолітніх, неповнолітніх та повнолітніх непрацездатних внуків до органу опіки та піклування або до суду без спеціальних на те повноважень (частина друга статті 258 СК України).
 
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 квітня 2022 року в справі № 221/9049/19 (провадження № 61-9928св21) вказано, що:
«відповідно до частини першої статті 179 СК України аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. 
Оскільки у справі встановлено, що мати дітей з ними не проживає, а батько дитини помер, то відповідно до частини третьої статті 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.
у справі встановлено, що діти тривалий час проживають разом з дідом і бабою. Слід зазначити, що частина третя статті 242 ЦК України прямо допускає існування інших законних представників, крім батьків (усиновлювачів) та опікунів. Так, законним представником у випадках, встановлених законом, може бути інша особа. Відповідно до частини другої статті 258 СК України, частини третьої статті 242 ЦК України, частини першої статті 56 ЦПК України, частини першої статті 59 ЦПК України баба і дід, за умови, що дитина проживає з ними тривалий час, є її законними представниками і мають право звернутися за захистом прав та інтересів малолітніх, неповнолітніх та повнолітніх непрацездатних онуків до органу опіки та піклування або до суду без спеціальних на те повноважень. Відповідно до частини статті 191 СК України аліменти підлягають стягненню з дня подачі заяви.
відмовляючи у задоволенні позову, суди не врахували, що сплата аліментів за рішенням суду є одним із способів виконання обов`язку утримувати дитину тим з батьків, хто проживає окремо від дитини. Встановивши, що діти фактично проживають з бабою та дідом, суди помилково відмовили у задоволенні позову у цій частині, тому аліменти на утримання дітей підлягають стягненню з відповідача».
 
В постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 серпня 2018 року у справі № 748/2340/17 зроблено висновок по застосуванню статті 199 СК України, який полягає в тому, що «обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: походження дитини від батьків або наявність між ними іншого юридично значущого зв`язку (усиновлення); досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу (батьки самі мають бути працездатними та мати такий заробіток, який дозволив би їм утримувати себе та свою повнолітню дитину)». 
 
Баба, дід, прабаба, прадід мають право спілкуватися зі своїми внуками, правнуками, брати участь у їх вихованні (частина перша статті 257 СК України).
 
Суди встановили: 
ОСОБА_1 є батьком ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 ;
ухвалою Гощанського районного суду Рівненської області від 03 березня 2017 року про затвердження мирової угоди, укладеної між ОСОБА_11 , ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , сторони узгодили місце проживання дітей, визначили, що опікуном дітей буде ОСОБА_3 , що було обумовлено виїздом відповідача за кордон на заробітки;
діти проживають з позивачкою, яка разом з чоловіком здійснює за ними догляд;
при визначенні розміру аліментів, які підлягають стягненню з відповідача на дітей, судом першої інстанції ураховано особу відповідача, який є чоловіком працездатного віку, працює та щомісячно отримує дохід, який, як зазначив сам відповідач у ході розгляду справи, складає приблизно 1500 Євро на місяць, відсутність негативних даних щодо його стану здоров`я та матеріального становища, а також наявність у платника аліментів зобов`язання утримувати ще одного сина - малолітнього ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_7 ;
син відповідача ОСОБА_5 на час постановлення рішення судом першої інстанції досяг 18-річного віку та навчається на психолого-природничому факультеті Рівненського державного гуманітарного університету на психолого-природничому факультеті, на оплатній денній формі навчання, що позбавляє його можливості працевлаштуватися та отримувати певний дохід, у зв`язку з чим потребує матеріальної допомоги.
 
За таких обставин, суди зробили обґрунтований висновок про:
стягнення з відповідача на користь ОСОБА_3 , яка є опікуном дітей відповідно до ухвали Гощанського районного суду Рівненської області від 03 березня 2017 року, аліментів на дітей розмірі 3/8 його заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 11 березня 2024 року та до досягнення дітьми повноліття;
стягнення з відповідача на користь старшого сина ОСОБА_5 , який продовжує навчання, у зв`язку з досягненням ним вісімнадцятиріччя, у розмірі 1/8 частки заробітку (доходу) щомісячно, починаючи з 01 червня 2024 року і до закінчення сином навчання 30 червня 2027 року, але не довше ніж до досягнення ним 23 років.
 
Посилання у касаційній скарзі ОСОБА_1 на висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 13 червня 2024 року у справі № 760/17498/22 необґрунтовані, оскільки вони зроблені за інших фактичних обставин. В цій справі відбувається визначення розміру аліментного зобов`язання. Натомість в справі № 760/17498/22 вирішувалося питання щодо неврахування державним виконавцем під час розрахунку заборгованості зі сплати аліментів добровільного, до видання судового наказу про стягнення аліментів, перерахування боржником аліментів на особистий банківський рахунок його неповнолітньої доньки, тобто при визначеному розмірі аліментного зобов`язання. 
 
Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).
 
Аналіз змісту касаційної скарги та оскарженої постанови апеляційного суду свідчить, що касаційна скарга є необґрунтованою, оскільки Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку.
 
Відповідно до пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).
 
Керуючись статтями 260, 394 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
УХВАЛИВ:
 
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою у  ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_2 , на рішення Гощанського районного суду Рівненської області від 23 грудня 2024 року та постанову Рівненського апеляційного суду від 03 квітня 2025 року та касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Гощанського районного суду Рівненської області від 23 грудня 2024 року та постанову Рівненського апеляційного суду від 03 квітня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа - орган опіки та піклування Гощанської селищної ради, про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів.
 
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді:                                                                                          В. І. Крат
                                                                                                                                                                                                                                                          І. О. Дундар 
 
                                                                                                    Є. В. Краснощоков