ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
29 травня 2025 року           справа №200/6344/24 

м. Дніпро

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: судді-доповідача Казначеєва Е.Г., суддів Блохіна А.А. ,  Геращенка І.В. , розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу  Військової частини НОМЕР_1  на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 19 грудня 2024 р. у справі  № 200/6344/24 (головуючий І інстанції Аканов О.О. ) за позовом   ОСОБА_1  до  Військової частини НОМЕР_1 ,  Військової частини НОМЕР_2  про визнання протиправними дій військової частини НОМЕР_2 та дії військової частини НОМЕР_1 , щодо відмови у проведенні виплати середнього грошового забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільненні з військової служби у відставку по день фактичного розрахунку,- 
                                                         ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернувся до Донецького окружного адміністративного суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 ,  Військової частини НОМЕР_2 , в якому просив: 
-визнати протиправними дії щодо відмови у проведенні виплати середнього грошового забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільненні з військової служби у відставку по день фактичного розрахунку;
-зобов`язати нарахувати та виплатити суму середнього грошового забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільненні з військової служби у відставку в розмірі 783 235,48 грн.;
-зобов`язати виплатити суму компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням термінів виплати грошового забезпечення в розмірі 5536,17 грн.
Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 19 грудня 2024  року позовні вимоги задоволено частково, а саме суд:
Визнав протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_3 , місцезнаходження: АДРЕСА_1 ) щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 (місце реєстрації: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків   НОМЕР_4 ) середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 19.02.2023 по 21.08.2023 року.
Стягнув з Військової частини НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_3 , місцезнаходження: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 (місце реєстрації: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків   НОМЕР_4 ) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 19.02.2023 по 21.08.2023 року у розмірі 264652,72 грн.
В іншій частині позовних вимог - відмовив.
Стягнув за рахунок бюджетних асигнувань Військової частини НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_3 , місцезнаходження: АДРЕСА_1 )  на користь ОСОБА_1 (місце реєстрації: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків   НОМЕР_4 ) судовий збір в розмірі 2117,22 грн.
Відповідач, не погоджуючись з рішенням суду, подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить змінити рішення суду першої інстанції в частині розміру стягнутого середнього заробітку, а саме в абзаці третьому резолютивної частини рішення Донецького окружного адміністративного суду від 19 грудня 2024 р. у справі № 200/6344/24 слова та цифри «з 19.02.2023 по 21.08.2023 року у розмірі 264652,72 грн.» словами та цифрами «з 19.02.2023 по 18.08.2023 року у розмірі 85174,98 грн.». 
В обґрунтування скарги зазначає, що відповідно до п. 2 Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, що затверджений наказом Міністерства оборони України від 07 червня 2018 року № 260, грошове забезпечення військовослужбовця включає щомісячні основні види грошового забезпечення; щомісячні додаткові види грошового забезпечення; одноразові додаткові види грошового забезпечення. До одноразових додаткових видів грошового забезпечення належать, в тому числі і додаткова винагорода на період дії воєнного стану.
Відповідно до п. п. б п. 4 Порядку обчислення середньої заробітної плати затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100, при обчисленні середньої заробітної плати не враховуються одноразові виплати.
При розрахунку середнього грошового забезпечення суд помилково врахував додаткову винагороду в розмірі 30000,00 грн., виплачену позивачу в грудні 2022 р. та січні 2023 р.
Позивач у грудні 2022 р. отримував грошове забезпечення в розмірі 44588,40 грн., яке складалось із посадового окладу 2550,00 грн., окладу за військовим званням 530 грн., надбавки за особливі умови проходження служби 2002,00 грн., премія 8109,00 грн., індексація 1397,40 грн. та додаткова винагорода в розмірі 30000,00 грн.
У січні 2023 р. позивачу було нараховане та виплачене грошове забезпечення в розмірі 44588,40 грн., в тому числі оклад 2550,00 грн., оклад за військовим званням 530 грн., надбавку за особливі умови проходження служби 2002,00 грн., надбавку за вислугу років 770,00 грн., премія 7191,00 грн., та додаткова винагорода в розмірі 30000,00 грн. (яка нарахована та виплачена за січень 2023 р. на підставі рішення Донецького окружного адміністративного суду по справі №200/7102/23)
Тобто загальна сума нарахованих сум позивачу в грудні 2022 р. та січні 2023 р. склала 89176,00 грн. із якої при розрахунку середнього грошового забезпечення повинно виключити 60000,00 грн. (додаткова винагорода в розмірі 30000 грн. за грудень 2022 р. та січень 2023 р. яка є одноразовою виплатою). 
Сума грошового забезпечення, за два останні місяці перед звільненням, яку потрібно використовувати при розрахунку середнього грошового забезпечення складає 29176,00 грн. (89176,00 грн. - 60000,00 грн.).
Середньоденний розмір грошового забезпечення за грудень 2022 р. (31 день) та січень 2023 р. (31 день) склав 29176,00/62=470,58 грн.
Шість місяців, за які відповідно до ст. 117 КЗпП стягується середній заробіток (із 19.02.2023 по 18.08.2023) складають 181 день, а не 184 дні, як помилково вказав суд.
На думку скаржника за цей період можливо нарахувати 85174,98 грн. (181 день х 470,58 грн.) середнього грошового забезпечення.
Відповідно до частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції розглянув справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Суд, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, здійснюючи апеляційний перегляд у межах доводів та вимог апеляційної скарги, відповідно до частини 1 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України, встановив наступне.
Позивач має статус ветерана війни-особи з інвалідністю внаслідок війни, відповідно до посвідчення НОМЕР_5 , яке видане 26.06.2023.
01.03.2022 позивач був призваний на військову службу по мобілізації  відповідно до Указу Президента України  від 24.0.22022 № 69/2022, наказом командира військової частини НОМЕР_6  № 41 від 01.03.2022 позивача з 01.03.2022 зараховано до списків військової частини НОМЕР_2 та на всі види забезпечення. 
Згідно з наказом позивачу установлено оклад 3550,00 грн, визначено до виплати щомісячну премію в максимальному розмірі від посадового окладу у розмірі 341%, надбавку за особливості проходження  служби у розмірі 65% посадового окладу з урахуванням окладу за військовим званням та  надбавку за вислугу років з 01.03.2022.
У наказі військової частини НОМЕР_1 № 249 від 01.10.2022 зазначено про невиплату солдату ОСОБА_1 додаткової винагороди за вересень 2022 року згідно з постановою № 168 від 28.02.2022, через вчинення ним правопорушення.  
Наказом військової частини НОМЕР_2 від 10.10.2022 № 65-рс на підставі підпункту 15  пункту 116 Положення  про проходження громадянами України військової служби Збройних Силах України позивача, що перебуває на тривалому лікуванні у зв`язку із отриманням  поранення або хворобою, отриманою в особливий період, - до повернення увільнено від займаної посади та зараховано у розпорядження військової частини НОМЕР_2 з утриманням у списках військової частини НОМЕР_1 . 
Наказом командира військової частини НОМЕР_1  від 12.10.2022 № 266 відповідно до п. 15 пункту 116 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України солдата ОСОБА_1 увільнено від займаної посади та зараховано у розпорядження  командира військової частини НОМЕР_2 .
Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 02.02.2023 № 33 з 01.02.2023 припинено позивачу виплату грошового забезпечення на підставі п. 9 частини 1 Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого Наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 № 260 (перебування на безперервному лікуванні понад 4 місяці).
Наказом командира військової частини НОМЕР_2 від 17.02.2023 позивача звільнено з військової служби у відставку  відповідно до п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України “Про військовий обов`язок та військову службу” за пунктом б (за станом здоров`я) на підставі висновку Військово-лікарської комісії про непридатність до військової служби з виключенням з військового  обліку. 
Відомості про проходження позивачем служби з 01.03.2022 по 18.02.2023 підтверджено також відомостями  військового квитка  серії НОМЕР_7 та довідки № 1105 від 03.03.2023, копії яких наявні в матеріалах справи.
Наказом командира військової частини НОМЕР_1 № 49 від 18.02.2023 позивача, що перебуває у розпорядженні військової частини НОМЕР_2 , виключено зі списків особового складу  та усіх видів забезпечення з 18.02.2023. Згідно з наказом  командира НОМЕР_1 від 18.02.2023 № 49: вислуга  років станом на 18.02.2023: календарна 0 років 11 місяців 19 днів, пільгова 1 рік 0 місяців 28 днів, загальна – 2 роки 0  місяців 17 днів. В наказі зазначено про невиплату посадового окладу, окладу за військовим званням, надбавку за особливості проходження  служби та  премії з 01.02.2023 по 18.02.2023 на підставі п. 9 наказу  командира військової частини № 33 від 02.02.2023.
Листом від 10.05.2023 позивача було повідомлено про те, що  у вересні 2022 року йому невиплачено  додаткову винагороду в розмірі до 100  тис. грн  на підставі п. 10 окремого  доручення  Міністра Оброни  від 23.06.2022 № 2913/з/29, у зв`язку із тим, що 25.09.2022 стався конфлікт між позивачем та командиром взводу, в ході якого позивач наніс тілесні ушкодження останньому. Крім цього, цим листом повідомлено позивача про направлення для прийняття рішення його заяви щодо  виплати  додаткової грошової винагороди розміром 30  тис. за січень 2023 року. 
У листі від 18.08.2023 Військовою частиною НОМЕР_1 на запит позивача повідомлені  причини невиплати складових грошового забезпечення: додаткової винагороди за  січень 2023 в розмірі 30  тис. грн - через нездійснення позивачем обов`язків військової служби та перебуванням на стаціонарному лікуванні; винагороди на оздоровлення, що згідно зі Порядком № 260 має виплачуватися до відпустки -  через те, що  позивач не перебував у відпустці у 2023 році; грошове забезпечення за лютий 2023 року - через безперервне лікування позивача понад 4 місяця; матеріально побутової допомоги - через ненадання останнім рапорту.
Наказом командира військової частини НОМЕР_1  від 21.12.2023 № 359  внесені зміни до наказу  № 49 від 18.02.2023, шляхом викладення пункту 6 наказу  у новій редакції. Нова редакція пункту 6 передбачає виключення позивача зі списків особового складу з 18.02.2023 та всіх видів забезпечення,  календарна вислуга позивача – 11 місяців  19 днів. В наказі зазначено про невиплату  грошового забезпечення позивача за період з 01.02.2023 по 18.02.2023  на підставі п. 9 наказу командира по стройовій частині НОМЕР_8 № 33 від 02.02.2023. Призначено до виплати: грошову компенсацію за 55 діб  невикористаної відпустки за 2022 та 2023 роки, грошової допомоги  на оздоровлення за 2023 рік, одноразової грошової допомоги  відповідно до п. 1 Порядку та умов виплати  деяким категоріям військовослужбовців одноразової грошової допомоги у разі  звільненні з військової служби”, затвердженого Постановою КМУ № 460 від 17.09.2014 за 11 календарних  місяців служби. 
Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 06 березня 2024 року у справі №200/7102/23, залишеним без змін постановою Першого апеляційного адміністративного суду від 04 липня 2024 року, задоволено частково позовні вимоги ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 , військової частини   НОМЕР_2 про визнання протиправними  дій та зобов`язання вчинити дії, а саме суд:
Зобов`язав військову частину НОМЕР_1 виплатити ОСОБА_1 додаткову винагороду згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 №   168 в розмірі 30 тис. гривень за січень 2023 року та грошове забезпечення за період з 01.02.2023 по 18.02.2023.
Скасував наказ командира військової частини НОМЕР_1 № 33 від 02.02.2023. 
В задоволенні решти позовних вимог відмовив.
На виконання вказаного рішення суду позивачу, відповідно до витягу про рух коштів по картці виплачено 22.08.2024 суму  47513,60 грн. з позначкою “Безготівкове 47   513,60 UAH 22/08/24 0.00 47   513,60 зарахування на рахунок зарплати ДВ за НОМЕР_9 ”.
Також, відповідно до витягу про рух коштів по картці позивачу виплачено 27.02.2023 суму 19  861,35 грн. з позначкою “Безготівкове 19 861.35 UAH 27/02/23 0.00 19 861.35 зарахування на рахунок зарплати # НОМЕР_10 # додаткова винагорода за січень 2023” та 21.02.2024 суму 47  283,98 грн. з позначкою “Безготівкове 47  283,98 UAH 21/01/24 0.00 47  283,98 зарахування на рахунок зарплати ГЗ та ДВ за НОМЕР_11 ”.
Згідно довідки про доходи позивача грудень 2022 у сумі 44588,40 грн. та за січень 2023  у сумі 44588,40 грн., усього : 89176,80 грн.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та фактам, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.
Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право, зокрема, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.
Відповідно до частини 2 статті 1-2 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» у зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.
Згідно з ч.1 та 2 ст.9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» установлено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
Відповідно до частини 2 статті 12 Закону № 108/95-ВР, норми і гарантії в оплаті праці, передбачені частиною 1 цієї статті та Кодексом законів про працю України, є мінімальними державними гарантіями.
При наявності розбіжностей загальних і спеціальних (виняткових) норм, необхідно керуватися принципом Lex specialis (лат. - спеціальний закон, спеціальна норма), відповідно до якого при розбіжності загального і спеціального закону діє спеціальний закон, а також принципом Lex specialis derogat generali, суть якого зводиться до того, що спеціальний закон скасовує дію (для даної справи) загального закону; спеціальна норма має перевагу над загальною.
Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 25 травня 2022 року у справі № 120/1196/19-а .
Суд зауважує, що за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.
Непоширення норм КЗпП України на військовослужбовців стосується саме порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці.
Питання ж відповідальності за затримку розрахунку при звільненні зі служби (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати компенсації за невикористану відпустку) не врегульовані положеннями спеціального законодавства. Це питання врегульовано КЗпП України.
Враховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці, не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, суд дійшов висновку про можливість застосування норм  ст.117 КЗпП України  як такої, що є загальною та поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення.
Така позиція суду відповідає висновкам Верховного Суду, викладеним у постановах від 01.03.2018 року у справі № 806/1899/17, від 31.05.2018 у справі № 823/1023/16, від  26 травня 2020 року у справі № 820/1267/16, та, в силу приписів ч. 5  ст. 242 КАС України,  враховується судом при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.
Відповідно до ст. 47 КЗпП України, роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.
Положення ст.116, 117 КЗпП України, входять до гл. VII КЗпП України - оплата праці. 
Таким чином, приписи ст.116, 117 КЗпП України поширюються та встановлюють обов`язок для роботодавця виплатити компенсацію у разі допущення з їх вини затримки у здійсненні виплат, що пов`язані саме з оплатою праці. 
Так, за приписами законодавства, особа, звільнена зі служби, має бути повністю забезпечена грошовим забезпеченням. 
Строки проведення розрахунку при звільненні та відповідальність за недотримання таких строків визначені ст. 116 та 117 КЗпП України.
Вказаними нормами визначено обов`язок роботодавця провести розрахунок із працівником саме в день його звільнення; при цьому, у разі наявності вини власника або уповноваженого ним органу щодо невиплати працівникові належних йому сум при звільненні в такому разі при відсутності спору щодо розміру таких сум підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
При цьому, Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022 № 2352-ІХ текст статті 117 Кодексу законів про працю України викладено в такій редакції:
«У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.».
Вказана редакція статті 117 Кодексу законів про працю України набрала законної сили з 19.07.2022.
Верховний Суд України у постанові від 15 вересня 2015 року (справа № 21-1765а15) дійшов висновку, що передбачений частиною 1 статті 117 КЗпП обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені статтею 116 КЗпП, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.
За правовою позицією Верховного Суду України, що викладена в справі № 6-144ц13, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум.
Такий висновок також узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду від 31 жовтня 2019 року у справі № 825/598/17, від 29.07.2020 року у справі № 1.380.2019.003696, від 15 лютого 2021 року у справі № 580/2499/19, від28 січня 2021 року у справі № 580/2427/19
Велика Палата Верховного Суду у постановах від 26.02.2020 у справі № 821/1083/17 та від 13.05.2020 у справі № 810/451/17 дійшла висновку про відсутність підстав вважати, що Європейський суд з прав людини (зокрема рішення Європейського суду з прав людини у справі «Меньшакова проти України») надав для застосування на національному рівні тлумачення приписів статті 117 Кодексу законів про працю України всупереч практиці Верховного Суду України. Рішення Європейського суду з прав людини не може розглядатися як підстава для відступу від правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 15.09.2015 у справі № 21-1765а15, відповідно до якого положення статей 116 та 117 Кодексу законів про працю України поширюються на правовідносини, які виникли у зв`язку з прийняттям та виконанням судового рішення про виплату заборгованості із заробітної плати та відшкодування/компенсації.
Так, з матеріалів справи встановлено, що відповідачем при звільненні позивача, останньому не виплачені всі належні суми, адже при розрахунку таких сум відповідачем не були виплачені всі суми грошового забезпечення.
Отже відповідачем, допущено протиправну бездіяльність щодо не нарахування та не виплати позивачеві середнього заробітку за період затримки у проведенні остаточного розрахунку при звільненні. 
Підсумовуючи викладене колегія суддів зазначає, що у правовідносинах, що розглядаються у межах цієї справи, вбачається вина роботодавця у несвоєчасному розрахунку із працівником та спір [із роботодавцем] про належні позивачу суми, які мали бути виплачені у день звільнення. 
Враховуючи викладене, суд дійшов до висновку, що оскільки у день звільнення позивача, відповідачем повна виплата належних позивачу сум не була проведена, слід зобов`язати виплатити  на його користь середній заробіток за весь час затримки розрахунку.
Отже, висновки суду першої інстанції щодо наявності підстав для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, є правильними.
Щодо визначення суми середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні та зменшення її розміру, суд зазначає наступне.
Верховний Суд надаючи оцінку застосуванню положень статті 117 КЗпП неодноразово наголошував на обов`язку визначення розміру середнього заробітку за час затримки органом, який виносить рішення по суті спору, зокрема у постановах від 30.04.2020 у справі № 140/2006/19, від 26.11.2020 у справі № 520/1365/2020, від 29.11.2021 у справі № 120/313/20-а, та у подальшому підтриманий у постанові від 21.03.2023 у справі № 640/11699/21 та інш.
 Зокрема у постанові від 30.04.2020 у справі № 140/2006/19 Верховний Суд констатував, що статтею 117 КЗпП України покладено обов`язок щодо визначення розміру середнього заробітку за час затримки на орган, який виносить рішення по суті спору.
Строк затримки по виплаті належних позивачу сум слід рахувати з наступного дня після не проведення зазначених виплат до дати виплати позивачу належні суми, що є днем фактичного розрахунку, або звернення з позовом, ухвалення судом рішення.
Так, період до 18 липня 2022 року (до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022 № 2352-ІХ) регулюється редакцією статті 117 Кодексу законів про працю України, до внесення у неї змін Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022 № 2352-ІХ, тобто без обмеження строком виплати у 6 місяців.
Проте, період з 19 липня 2022 року регулюється вже нині чинною редакцією статті 117 Кодексу законів про працю України, яка передбачає обмеження виплати такому працівникові шістьма місяцями. 
Аналогічний висновок висловлено у постановах Верховного Суду від 28.06.2023 у справі № 560/11489/22, від 29.01.2024 у справі № 560/9586/22, від 22.02.2024 у справі № 560/831/23, від 29.02.2024 у справі № 460/42448/22, від 10 квітня 2024 року справа № 360/380/23, від 18 квітня 2024 року справа № 380/4205/23, від 23 травня 2024 року справа № 560/11616/23.
Так, спірний період стягнення середнього заробітку у цій справі охоплюється періодом після  набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022 № 2352-ІХ (19.07.2022).
Верховний Суд у постанові від 06 грудня 2024 року справа № 440/6856/22 дійшов до висновку, що період до 19.07.2022 регулюється редакцією статті 117 Кодексу законів про працю України, до внесення у неї змін Законом № 2352-ІХ, тобто без обмеження строком виплати у шість місяців. Період з 19.07.2022 регулюється вже нині чинною редакцією статті 117 Кодексу законів про працю України, яка передбачає обмеження виплати такому працівникові шістьма місяцями.
Верховний Суд зазначив, що із прийняттям Закону № 2352-IX законодавець обмежив строк, за який роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові середній заробіток шістьма місяцями, чим фактично на нормативному рівні усунув обставини, які призводили до порушення критеріїв співмірності, недобросовісності.
Також Верховний Суд зазначив, що з прийняттям указаного закону усунуто і такий чинник, який зумовлював можливість недобросовісної поведінки працівника, як необмеженість строку звернення до суду з позовом про стягнення невиплаченого заробітку, а саме шляхом внесення змін до статті 233 Кодексу законів про працю України, якою строк звернення до суду у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, обмежено трьома місяцями. У зв`язку з обмеженням законодавцем строку звернення до суду у таких спорах та можливістю отримання середнього заробітку шістьма місяцями, судова палата вважає, що застосовувати висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 26.09.2019 у справі № 761/9584/15-ц, на правовідносини, які регулюються статтею 117 Кодексу законів про працю України в редакції Закону № 2352-IX, не є можливим.
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду в ухвалі від 20 листопада 2024 року справа № 489/5136/23  вважав за необхідне відступити від висновку щодо застосування статті 117 КЗпП у редакції Закону № 2352-ІХ, викладеного в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду по справі № 120/10686/22, та зробити висновок про те, що: «з 19 липня 2022 року стаття 117 КЗпП у редакції Закону №2352-ІХ передбачає, що середній заробіток стягується за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. Інші обмеження (крім шести місяців) середнього заробітку з 19 липня 2022 року законодавцем не передбачені».
Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України  “Про оплату праці за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати”, затвердженим  постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100.
Абзац 3 пункту 2 Порядку №100 визначає, що у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.
При обчисленні середньоденного грошового забезпечення не підлягає врахуванню і одноразова премія, отримана позивачем.
Суд першої інстанції розраховуючи середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 19.02.2023 по 21.08.2023, дійшов до висновку, що затримка підлягає обмеженню терміном шість місяців з 19.07.2022, що відповідно становить 184 календарні дні або 6 місяців 0 днів, та становить 264652,72 грн.
Матеріали справи свідчать, що грошове забезпечення позивача за січень 2023 року складало 17029,40 грн., за лютий 2023 року складає 26317,40 грн.
Відповідно до довідки про розмір щомісячних основних та додаткових видів грошового забезпечення (надбавок, доплат, підвищень) та премій за 2022 – 2023 рік, грошове забезпечення позивача складає за грудень 2022 – 44588,40 грн., за січень 2023 - 44588,40 грн., всього 89176,80 грн, з якої суд першої інстанції розрахував суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
При цьому, до розрахунку включено додаткову винагороду згідно з Постановою № 168 від 28.02.2022 у сумі 30000 грн щомісяця (60000 грн за 2 місяці).
 Колегія суддів зазначає, що на виконання Указів Президента України від 24 лютого 2022 року № 64 «Про введення воєнного стану в Україні» та № 69 «Про загальну мобілізацію» Кабінет Міністрів України прийняв Постанову № 168, у пункті 1 якої установив, що на період дії воєнного стану військовослужбовцям Збройних Сил України, виплачується додаткова винагорода в розмірі 30 000 грн щомісячно (крім військовослужбовців строкової служби), а тим з них, які беруть безпосередню участь у бойових діях або забезпечують здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах у період здійснення зазначених заходів (у тому числі військовослужбовцям строкової служби), – розмір цієї додаткової винагороди збільшується до 100 000 грн у розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах. Виплата такої додаткової винагороди здійснюється на підставі наказів командирів (начальників).
Аналіз наведених правових норм свідчить, що додаткова винагорода на період дії воєнного стану, яка встановлена Постановою № 168, є новим та особливим видом у системі грошового забезпечення, зокрема військовослужбовців, виплата якої обмежена строком дії воєнного стану в Україні.
При цьому, правова природа такої виплати невід`ємно пов`язана із особливим характером служби, зі здійсненням спеціальних повноважень, які змістовно випливають із статусу військовослужбовця та передбачені законом і мають компенсаційну мету, – часткова відплата за особливості несення служби в умовах війни.
В умовах збройної агресії рф проти України важливим залишається питання належного соціального захисту військовослужбовців, які беруть участь у захисті державного суверенітету України. У військово-соціальній сфері матеріальне забезпечення є аналогом системи гарантій у системі соціального захисту населення і включає професійні винагороди та премії тим військовослужбовцям, які виконують обов`язок із захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України.
Безумовно, система матеріального забезпечення військовослужбовців виконує стимулюючу функцію, що, крім патріотизму, є потужною мотивацією і адекватною відповіддю держави, яка піклується про військовослужбовців під час дії воєнного стану.
Положення частини четвертої статті 9 Закону № 2011-ХІІ є відсилочними, оскільки розміри грошового забезпечення визначає Кабінет Міністрів України, а право визначити порядок виплати грошового забезпечення законодавець делегував, зокрема, Міністру оборони України.
Такими нормативно-правовими актами є Постанова № 704, якою, з-поміж іншого, передбачено, що грошове забезпечення військовослужбовців, крім посадового окладу; окладу за військовим званням включає і щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії) та Порядок № 260.
За своєю правовою природою, додаткова винагорода, запроваджена Постановою № 168, є додатковим видом грошового забезпечення, яку законодавець відніс до категорії винагород, виплату якої запроваджено під час воєнного стану, яка має компенсаційну мету, – часткова відплата за особливості несення служби в умовах війни та не має регулярного характеру й виплачується на підставі наказів командирів (начальників), за певних умов.
Водночас абзацом першим пункту 3 Порядку № 100 визначено, що при обчисленні середньої заробітної плати враховуються всі суми нарахованої заробітної плати згідно із законодавством та умовами трудового договору, крім визначених у пункті 4 цього Порядку.
За змістом пункту 4 Порядку № 100 при обчисленні середньої заробітної плати не враховуються, зокрема, одноразові виплати (компенсація за невикористану відпустку, матеріальна допомога, допомога працівникам, які виходять на пенсію, вихідна допомога тощо); пенсії, державна допомога, соціальні та компенсаційні виплати, грошова винагорода за сумлінну працю та зразкове виконання службових обов`язків.
Аналізуючи наведене вище, суд дійшов висновку, що делегуючи Кабінету Міністрів України право визначати розміри грошового забезпечення, а Міністру оборони України установлювати порядок його виплати, законодавець установив певну ієрархію щодо визначення переліку складових грошового забезпечення, що ураховуються при обчисленні окремих видів виплат для військовослужбовців, а також при обчисленні середньої заробітної плати відповідно до Порядку № 100.
Отже, саме норми положення Порядку № 100 унормували приписи Закону № 2011-ХІІ, установивши пряму норму щодо виключення винагород та компенсаційних виплат із категорії складових грошового забезпечення, з суми яких обчислюється середня заробітна плата для розрахунку відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.
Таким чином, додаткова винагорода, передбачена Постановою № 168, запроваджена на період дії воєнного стану має компенсаційну мету, – часткова відплата за особливості несення служби в умовах війни та не має регулярного характеру й виплачується на підставі наказів командирів (начальників), за певних умов, за змістом Порядку № 100, не враховується при обчисленні середньої заробітної плати для розрахунку відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.
За таких обставин і правового регулювання суд першої інстанції помилково включив додаткову винагороду, передбачену Постановою № 168, у розрахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 31 січня 2025 року у справі № 460/2645/24.
Таким чином, відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 року «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати», середньоденне грошове забезпечення позивача складає 470,59 грн. (29176,80грн. (за грудень 2022 року та січень 2023 року) / 62 (грудень 2022 року та січень 2023 року)).
Затримка підлягає обмеженню терміном шість місяців з 19.07.2022, що відповідно становить 184 календарні дні або 6 місяців 0 днів.
Отже, розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 19.02.2023 по 21.08.2023 з урахуванням шестимісячного обмеження становить 86 588,56 грн. (470,59 грн * 184 дні).
Таким чином з урахування викладеного, середній заробіток за час затримки розрахунку має бути виплачений позивачу за весь спірний період  у сумі 86 588,56 грн.
Зазначене зумовлює зміну рішення суду в частині визначеної суми  середнього заробітку за час затримки розрахунку.
Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах “Салов проти України” (заява № 65518/01; пункт 89), “Проніна проти України” (заява № 63566/00; пункт 23) та “Серявін та інші проти України” (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі “Руїс Торіха проти Іспанії” (Ruiz Torija v.Spain) серія A. 303-A; пункт 29).
Відповідно до пунктів 1,4 частини 1 статті 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
За таких обставин апеляційний суд вважає, що оскільки судом першої інстанції при вирішенні справи частково не вірно застосовані норми матеріального права, апеляційну скаргу слід задовольнити частково, рішення суду першої інстанції – змінити, а саме в частині суми середнього заробітку за весь час затримки розрахунку. 
На підставі викладеного, керуючись ст. 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
                                                    ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1  – задовольнити частково. 
Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 19 грудня 2024 р. у справі  № 200/6344/24   – змінити. 
Змінити в абзаці третьому резолютивної частини рішення Донецького окружного адміністративного суду від 19 грудня 2024 р. у справі  № 200/6344/24 цифри та слова «264652,72 грн.» цифрами та словами «86 588,56 грн.». 
В іншій частині рішення Донецького окружного адміністративного суду від 19 грудня 2024 р. у справі  № 200/6344/24 - залишити без змін. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати ухвалення та не підлягає касаційному оскарженню до Верховного Суду, крім випадків, встановлених п.2 ч.5  ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України. 
Повне судове рішення складено та підписано колегією суддів 29 травня 2025 року.

Суддя-доповідач                                                                   Е.Г. Казначеєв

Судді                                                                                     А.А. Блохін

                                                                                              І.В. Геращенко