КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 

Справа № 752/9985/24
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/3968/2025
 
П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М     У К Р А Ї Н И
 
19 березня 2025 року                                                                                           м. Київ
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
судді - доповідача Слюсар Т.А.,
суддів: Голуб С.А., Таргоній Д.О.,
за участю секретаря судового засідання Шаламай Ю.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Носатенко Юлії Геннадіївни в інтересах товариство з обмеженою відповідальністю «Смарт Айті Івестментс» на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 04 жовтня 2024 року у складі судді Слободянюк А.В.,
у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа: товариство з обмеженою відповідальністю «Смарт Айті Івестментс» про стягнення заборгованості,-
В С Т А Н О В И В :
 
У травні 2024 року ОСОБА_2 звернувся у суд із позовом до ОСОБА_3 , у якому просив стягнути з відповідача борг за договорами позики у сумі 354 400 грн; борг за загальною сумою несплачених відсотків за договорами позики у розмірі 156 250 грн, а також стягнути судові витрати за подання позовної заяви. 
 
Позов обґрунтовано тим, що у 2021 та 2022 роках між ТОВ «Реус Мобайл Компані», найменування з 29 березня 2024 року змінено на ТОВ «Смарт Айті Івестментс» та позивачем було укладено п`ять договорів позики та додаткові угоди до них. Одночасно з укладенням договорів позики, з метою забезпечення їх виконання, між ОСОБА_3 , як поручителем, та позивачем, як позикодавцем, було укладено п`ять договорів поруки з додатками і додатковими угодами. 
 
Вказується, що позичальник лише частково виконав умови п`яти договорів позики, частково сплативши відсотки за користування позикою. Загальна сума боргу становить 510 650 грн, яка складається з суми основного боргу у розмірі 354 400 грн та несплачених відсотків за договорами позики - 156 250 грн.
 
Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 04 жовтня 2024 року позов ОСОБА_2 задоволено. Вирішено питання судових витрат.
 
В апеляційній скарзі Носатенко Ю.Г. в інтересах ТОВ «Смарт Айті Івестментс», просить скасувати рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 04 жовтня 2024 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.  
 
В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що позивачем не надано жодного доказу на підтвердження факту надання позики за договорами позики №20210606/1 від 06 червня 2021 року, №20210716/1 від 16 липня 2021 року, №20210831/1 від 31 серпня 2021 року, №20211119/1 від 19 листопада 2021 року, №2021130/1 від 30 листопада 2021 року, саме перерахування ним коштів на банківський рахунок ТОВ «Реус Мобайл Компані» (зараз ТОВ «Смарт Айті Інвестментс») або надання позики в готівковому вигляді.
 
Вказує, що при існуванні та використанні печатки ТОВ «Реус Мобайл Компані», деякі сторінки вказаних договорів містять лише підпис ОСОБА_3 , як фізичної особи.
 
Посилається на те, що ОСОБА_2 приховав реальних позикодавців по договорах, а також факт повернення сум позики прихованим реальним позикодавцям.
 
Крім того звертає увагу, що на даний час ТОВ «Смарт Айті Інвестментс» не може підтвердити або спростувати факт отримання грошових коштів від ОСОБА_2 за вищевказаними договорами, оскільки відповідні первинні підтверджуючі документи відсутні у товариства. Частину позику було повернуто ОСОБА_2 , у тому числі шляхом перерахування коштів на його особистий рахунок з особистого рахунку фізичної особи ОСОБА_3 .
 
Зазначено, що під час подання позовної заяви ОСОБА_2 (діючий адвокат) не залучив ТОВ «Смарт Айті Інвестментс» (раніше ТОВ «Реус Мобайл Компані») до справи як третю особу, що вказує на можливе намагання останнього приховати стан розрахунків між позикодавцем, позичальником та поручителем.
 
Окрім цього, ОСОБА_2 17 вересня 2024 року свідомо здійснив дії по розголошенню адвокатської таємниці, яка стала йому відомою, як адвокату АО «Юридична фірма «Ілляшев та партнери», яке в свою чергу надавало правову допомогу ОСОБА_3 та ТОВ «Смарт Айті Інвестментс».
 
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 , просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги ТОВ «Смарт Айті Івестментс», а рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 04 жовтня 2024 року - залишити без змін.
 
Зазначає, що апеляційна скарга повторює доводи, які вже були розглянуті судом першої інстанції і не містить доказів незаконності чи необґрунтованості рішення.
 
Вважає, що дії ТОВ «Смарт Айті Івестментс» та ОСОБА_3 мають на меті уникнення виконання законного рішення суду першої інстанції.
 
Учасники справи в судове засідання не з`явилися, судом повідомлялися належним чином.
 
Від ОСОБА_2 надійшли клопотання про відкладення розгляду справи, через форс-мажорні обставини, а саме відрядження до м. Вінниця у зв`язку з роботою.
 
Між тим, вказане клопотання не підлягає задоволенню, оскільки неявка сторін, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи. При цьому матеріали справи містять відзив позивача на апеляційну скаргу у якому він виклав свою позицію.
 
Отже, матеріали справи містять достатньо доказів для розгляду справи без участі сторін.
 
Крім того не убачає колегія суддів й до задоволення клопотання ОСОБА_3 про зупинення апеляційного провадження.
 
Так, клопотання обґрунтовано тим, що відповідач проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_1 (артилерійське з`єднання у складі  ІНФОРМАЦІЯ_1 ), яку переведено на воєнний стан та залучено до проведення заходів протидії повномасштабному вторгненню російських військ на територію України.
 
Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 251 ЦПК України суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у разі перебування сторони або третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан або залучені до проведення антитерористичної операції.
 
Зупинення провадження у справі не повинно призводити до необґрунтованого затягування розгляду справи та поставлення учасників справи в стан невизначеності.
 
Якщо учасник справи служить у ЗСУ, надає відповідні докази та клопоче про зупинення провадження у справі з цих підстав, у суду немає дискреції відмовити в задоволенні такого клопотання.
 
Проте за правилами пункту 2 частини 1 статті 251 ЦПК України суд вправі відмовити у задоволенні клопотання про зупинення провадження за умови недоведеності факту перебування заявника у складі ЗСУ або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан або залучені до проведення АТО.
 
Указом Президента України № 1153/2008 від 10 грудня 2008 року затверджено Порядок про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України.
 
Відповідно до пункту 12 Порядку встановлення, зміна або припинення правових відносин військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом та за призовом осіб офіцерського складу (зокрема, присвоєння та позбавлення військового звання, пониження та поновлення у військовому званні, призначення на посади та звільнення з посад, переміщення по службі, звільнення з військової служби, залишення на військовій службі понад граничний вік перебування на військовій службі, направлення за кордон, укладення та припинення (розірвання) контракту, продовження його строку, призупинення контракту та військової служби тощо) оформлюється письмовими наказами по особовому складу на підставі відповідних документів, перелік та форма яких встановлюються Міністерством оборони України.
 
Продовження дії контрактів із військовослужбовцями, які звільняються, у випадках, визначених законодавством, затвердження військовослужбовців на посади за мобілізаційним планом, присвоєння та позбавлення військового звання, пониження та поновлення у військовому званні, призначення на посади та звільнення з посад, призупинення військової служби або звільнення з військової служби осіб, які проходять строкову військову службу, переведення військовослужбовців строкової військової служби на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, оформлюється письмовими наказами по стройовій частині. Також наказами по стройовій частині в особливий період оформлюється продовження військової служби та дії контракту понад встановлені строки до термінів, визначених частиною 9 статті 23 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу".
 
Результат аналізу пункту 12 Положення дає підстави зробити висновок про те, що встановлення відносин військовослужбовців, які проходять військову службу за призовом, оформлюється письмовими наказами по особовому складу.
 
З урахуванням наведеного, апеляційний суд робить висновок про те, що належним письмовим доказом для зупинення провадження у справі на підставі пункту 2 частини 1 статті 251 ЦПК України є наказ по особовому складу щодо заявника, виданий відповідно до пункту 12 вказаного Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України.
 
Аналогічна позиція викладена у постановах Верховного Суду від 29 березня 2023 року у справі № 756/3462/20, від 16 листопада 2023 року справі № 756/13371/20, від 14 лютого 2024 року справі № 466/8799/22.
 
Матеріали цивільної справи містять витяг з наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стоковій частині) № 366 від 18 грудня 2024 року, згідно даних якого солдата ОСОБА_3 , який прибув з ІНФОРМАЦІЯ_2 , призначено на посаду оператора відділення управління взводу радіоелектронної боротьби (а.с. 75 т.2).
 
Крім того з довідки № 1069 від 20 грудня 2024 року убачається, що ОСОБА_3 перебуває на військовій службі по мобілізації у військовій частині НОМЕР_1 (а.с. 74 т. 2).
 
Між тим  надані довідка та наказ не містить інформації про переведення на воєнний стан або залучення до виконання завдань у зоні бойових дій військовою частиною НОМЕР_1 , в якій перебуває відповідач на військовій службі, не надано підтвердження перебування відповідача у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан. 
 
За таких обставин, апеляційний суд відхиляє клопотання відповідача про зупинення провадження у справі.
 
На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
 
Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
 
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в Постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Таким вимогам процесуального права  рішення суду відповідає в повній мірі.
 
Статею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.
 
Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
 
Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
 
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
 
Згідно частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
 
Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
 
Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
 
Згідно статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.
 
Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
 
Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.
 
Зі справи убачається, що між позивачем ОСОБА_2 та ТОВ «Реус Мобайл Компані» укладено низку договорів позики та додаткових угод до них, а також договорів поруки, додаткові угоди до них.
 
06 червня 2021 року між ОСОБА_2 та ТОВ «Реус Мобайл Компані» укладено договір позики № 20210606/1, відповідно до умов якого позикодавець ОСОБА_2 зобов`язується в порядку та на умовах, визначених договором, чинним законодавством надати позичальнику ТОВ «Реус Мобайл Компані» відсоткову позику у розмірі 2 000,00 дол. США, що є еквівалентом 54 400 грн за курсом 1:27,20 (п. 1.1.) зі сплатою відсотків за користування позикою у розмірі 50% річних, що становить 27 200 грн, що є еквівалентом 1 000 дол. США за курсом 1:27,20 за шість місяців користування позикою (п. 2.2.) Позикодавець надає позичальнику позику на строк з 06 червня 2021 року по 06 грудня 2021 року (п. 2.1.). Додатком № 1 до Договору позики № 20210606/1 від 06 червня 2021 року встановлено графік повернення позики та відсотків (а.с.17-19 т.1).
 
Цього ж дня між сторонами укладено договір поруки до договору позики № 20210606/1 від 06 червня 2021 року, відповідно до умов якого зобов`язання позичальника з виконання Договору позики № 20210606/1 від 06 червня 2021 року забезпечуються порукою поручителя щодо повернення позики та сплати відсотків до 06 грудня 2022 року. Відповідно до розділу 3 вказаного договору поруки, поручитель та позичальник несуть солідарну відповідальність перед позикодавцем за належне виконання позичальником забезпеченого зобов`язання, проте розмір відповідальності поручителя не повинен перевищувати розміру забезпеченого зобов`язання (а.с.20-21 т.1).
 
30 грудня 2021 року між ОСОБА_2 та ТОВ «Реус Мобайл Компані» укладено Додаткову угоду № 1 до Договору позики № 20210606/1 від 06 червня 2021 року, відповідно до пункту 2 якої сторонами підтверджено сплату відсотків за користування позикою у розмірі 27 200 грн; визначено графік повернення коштів - до 28 лютого 2022 року (а.с. 22 т.1).
 
30 грудня 2021 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено додаткову угоду № 1 до Договору поруки до Договору позики № 20210606/1 від 06 червня 2021 року. Відповідно до пункту 2 вказаної угоди сторонами підтверджено сплату позичальником відсотків за користування позикою у розмірі 27 200 грн; визначено графік повернення коштів - до 28 лютого 2022 року (а.с.23 т.1).
 
Додатковими угодами № 2 від 06 січня 2022 року до Договору позики № 20210606/1 від 06 червня 2021 року та до Договору поруки № 20210606/1 від 06 червня 2021 року, сторони домовились внести зміни щодо кінцевої дати внесення першого платежу з повернення позики - до 31 січня 2022 року, а також сторони домовились щодо місцезнаходження позичальника (а.с.24, 25 т.1).
 
Також 16 липня 2021 року між ОСОБА_2 та ТОВ «Реус Мобайл Компані» укладено Договір позики № 20210716/1, відповідно до умов якого позикодавець ОСОБА_2 зобов`язується в порядку та на умовах, визначених договором, чинним законодавством надати позичальнику ТОВ «Реус Мобайл Компані» відсоткову позику у розмірі 50 000 грн зі сплатою відсотків за користування позикою у розмірі 50% річних, що становить 25 000 грн за шість місяців користування позикою (п. 2.2.) Позикодавець надає позичальнику позику на строк з 16 липня 2021 року по 31 грудня 2021 року (п. 2.1.). Додатком № 1 до Договору позики № 20210716/1 від 16 липня 2021 року встановлено графік повернення позики та відсотків (а.с. 17-19 т.1).
 
16 липня 2021 року між ОСОБА_3 , як поручителем, та ОСОБА_2 , як позикодавцем, укладено Договір поруки до Договору позики № 20210716/1 від 16 липня 2021 року, відповідно до умов якого зобов`язання позичальника з виконання Договору позики 20210716/1 від 16 липня 2021 року забезпечуються порукою поручителя щодо повернення відсотків до 10 грудня 2021 року, повернення позики до 31 грудня 2021 року Відповідно до розділу 3 вказаного договору поруки, поручитель та позичальник несуть солідарну відповідальність перед позикодавцем за належне виконання позичальником забезпеченого зобов`язання, проте розмір відповідальності поручителя не повинен перевищувати розміру забезпеченого зобов`язання (а.с.28, 29 т.1).
 
30 грудня 2021 року між ОСОБА_2 та ТОВ «Реус Мобайл Компані» укладено Додаткову угоду № 1 до Договору позики № 20210716/1 від 16 липня 2021 року, відповідно до умов якої сторони узгодили змінити порядок повернення відсотків - до 30 грудня 2021 року та позики - до 31 березня 2022 року (а.с.30 т.1).
 
30 грудня 2021 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено додаткову угоду № 1 до Договору поруки до Договору позики № 20210716/1 від 16 липня 2021 року, відповідно до умов якої сторони узгодили змінити порядок повернення відсотків до 30 грудня 2021 року та позики - до 31 березня 2022 року (а.с.31 т.1).
 
Додатковими угодами № 2 від 06 січня 2022 року до Договору позики № 20210716/1 від 16 липня 2021 року та до Договору поруки до Договору позики № 20210716/1 від 16 липня 2021 року, сторони домовились внести зміни щодо кінцевої дати сплати відсотків за користування позикою - до 20 січня 2022 року, а також сторони домовились щодо місцезнаходження позичальника (а.с.32, 33 т.1).
 
Також 31 серпня 2021 року між ОСОБА_2 та ТОВ «Реус Мобайл Компані» укладено Договір позики № 20210831/1, відповідно до умов якого позикодавець ОСОБА_4 зобов`язується в порядку та на умовах, визначених договором, чинним законодавством надати позичальнику ТОВ «Реус Мобайл Компані» відсоткову позику у розмірі 100 000 грн зі сплатою відсотків за користування позикою у розмірі 60% річних, що становить 60 000 грн за дванадцять місяців користування позикою (п. 2.2.). Позика надається на строк з 31 серпня 2021 року по 31 серпня 2022 року (п. 2.1). Додатком № 1 до Договору позики № 20210831/1 від 31 серпня 2021 року встановлено графік повернення позики та відсотків (а.с.34, 35, 35 зворот т.1).
 
31 серпня 2021 року між ОСОБА_3 , як поручителем, та ОСОБА_2 , як позикодавцем, укладено Договір поруки № 31/08 до Договору позики № 20210831/1 від 31 серпня 2021 року, відповідно до умов якого зобов`язання позичальника з виконання Договору позики № 20210831/1 від 31 серпня 2021 року забезпечуються порукою поручителя щодо повернення відсотків до 20 серпня 2022 року, повернення позики - до 31 серпня 2022 року. Відповідно до розділу 3 вказаного договору поруки, поручитель та позичальник несуть солідарну відповідальність перед позикодавцем за належне виконання позичальником забезпеченого зобов`язання, проте розмір відповідальності поручителя не повинен перевищувати розміру забезпеченого зобов`язання (а.с. 36, 37 т.1).
 
06 січня 2022 року між ОСОБА_2 та ТОВ «Реус Мобайл Компані» укладено додаткову угоду № 1 до Договору позики № 20210831/1 від 31 серпня 2021 року, відповідно до умов якої сторони узгодили змінити порядок повернення відсотків. Також сторони домовились, що у разі зміни у будь-якої із сторін місцезнаходження, відповідна сторона письмо повинна повідомити про це іншу сторону протягом трьох робочих днів з моменту зніми місцезнаходження; домовились в частині місцезнаходження позичальника (а.с.38 т.1).
 
06 січня 2022 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено додаткову угоду № 1 до Договору позики № 20210831/1 від 31 серпня 2021 року, відповідно до умов якої сторони узгодили змінити порядок повернення відсотків, а також сторони домовились щодо місцезнаходження позичальника (а.с. 39 т.1).
 
Також 19 листопада 2021 року між ОСОБА_2 та ТОВ «Реус Мобайл Компані» укладено Договір позики № 20211119/1, відповідно до умов якого позикодавець ОСОБА_2 зобов`язується в порядку та на умовах, визначених договором, чинним законодавством надати позичальнику ТОВ «Реус Мобайл Компані» відсоткову позику у розмірі 100 000 грн зі сплатою відсотків за користування позикою у розмірі 60% річних, що становить 60 000 грн за дванадцять місяців користування позикою (п. 2.2.). Позика надається на строк з 19 листопада 2021 року по 19 листопада 2022 року (п. 2.1). Додатком № 1 до Договору позики № 20211119/1 від 19 листопада 2021 року встановлено графік повернення позики та відсотків (а.с. 40, 41, 41 зворот т.1).
 
19 листопада 2021 року між ОСОБА_3 , як поручителем, та ОСОБА_2 , як позикодавцем, укладено Договір поруки № 19/11 до Договору позики 20211119/1 від 19 листопада 2021 року, відповідно до умов якого зобов`язання позичальника з виконання Договору позики № 20211119/1 від 19 листопада 2021 року забезпечуються порукою поручителя щодо повернення відсотків та позики - до 19 листопада 2022 року. Відповідно до розділу 3 вказаного договору поруки, поручитель та позичальник несуть солідарну відповідальність перед позикодавцем за належне виконання позичальником забезпеченого зобов`язання, проте розмір відповідальності поручителя не повинен перевищувати розміру забезпеченого зобов`язання (а.с. 42, 43 т.1).
 
06 січня 2022 року між ОСОБА_2 та ТОВ «Реус Мобайл Компані» укладено додаткову угоду № 1 до Договору позики № 20211119/1 від 19 листопада 2021 року, відповідно до умов якої сторони узгодили змінити дату першого платежу зі сплати відсотків - з 10 січня 2022 року до 20 січня 2022 року. Також сторони домовились, що у разі зміни у будь-якої із сторін місцезнаходження, відповідна сторона письмово повинна повідомити про це іншу сторону протягом трьох робочих днів з моменту зніми місцезнаходження; домовились в частині місцезнаходження позичальника (а.с.44 т.1).
 
06 січня 2022 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено додаткову угоду № 1 до Договору поруки № 19/11 до Договору позики № 20211119/1 від 19 листопада 2021 року, відповідно до умов якої сторони узгодили змінити дату першого платежу зі сплати відсотків - з 10 січня 2022 року до 20 січня 2022 року, а також сторони домовились щодо місцезнаходження позичальника (а.с.45 т.1).
 
Також 30 листопада 2021 року між ОСОБА_2 та ТОВ «Реус Мобайл Компані» укладено Договір позики № 2021130/1, відповідно до умов якого позикодавець ОСОБА_4 зобов`язується в порядку та на умовах, визначених договором, чинним законодавством надати позичальнику ТОВ «Реус Мобайл Компані» відсоткову позику у розмірі 50 000 грн зі сплатою відсотків за користування позикою у розмірі 60% річних, що становить 30 000 грн за дванадцять місяців користування позикою (п. 2.2.). Позика надається на строк з 30 листопада 2021 року по 30 листопада 2022 року (п. 2.1). Додатком № 1 до Договору позики № 2021130/1 від 30 листопада 2021 року встановлено графік повернення позики та відсотків (а.с. 46, 47, 47 зворот т.1).
 
30 листопада 2021 року між ОСОБА_3 , як поручителем, та ОСОБА_2 , як позикодавцем, укладено Договір поруки № 30/11 до Договору позики 2021130/1 від 30 листопада 2021 року, відповідно до умов якого зобов`язання позичальника з виконання Договору позики № 2021130/1 від 30 листопада 2021 року забезпечуються порукою поручителя щодо повернення відсотків та позики - до 30 листопада 2022 року. Відповідно до розділу 3 вказаного договору поруки, поручитель та позичальник несуть солідарну відповідальність перед позикодавцем за належне виконання позичальником забезпеченого зобов`язання, проте розмір відповідальності поручителя не повинен перевищувати розміру забезпеченого зобов`язання (а.с. 48, 49 т.1).
 
06 січня 2022 року між ОСОБА_2 та ТОВ «Реус Мобайл Компані» укладено додаткову угоду № 1 до Договору позики № 2021130/1 від 30 листопада 2021 року, відповідно до умов якої сторони узгодили змінити дату першого платежу зі сплати відсотків - з 10 січня 2022 року до 30 січня 2022 року. Також сторони домовились, що у разі зміни у будь-якої із сторін місцезнаходження, відповідна сторона письмово повинна повідомити про це іншу сторону протягом трьох робочих днів з моменту зніми місцезнаходження; домовились в частині місцезнаходження позичальника (а.с. 50 т.1).
 
06 січня 2022 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено додаткову угоду № 1 до Договору поруки № 30/11 від 30 листопада 2021 року, відповідно до умов якої сторони узгодили змінити дату першого платежу зі сплати відсотків - з 10 січня 2022 року до 30 січня 2022 року, а також сторони домовились щодо місцезнаходження позичальника (а.с. 51 т.1).
 
Задовольняючи позов районний суд виходив з того, що укладені договори позики та поруки підтверджують право позивача вимагати від відповідача повернення суми боргу, яку ним не спростовано.
 
З таким висновком районного суду погоджується й апеляційна інстанція.
 
Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
 
Статтею 525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
 
Згідно з частиною першою статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
 
Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
 
Згідно з частиною першою статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
 
Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
 
Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить обов`язок повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.
 
Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.
 
За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника.
 
Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України).
 
Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.
 
На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
 
Договір позики є укладеним з моменту передачі грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг.
 
За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.
 
Факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця.
 
Досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суд для визначення факту укладення договору повинен виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та, залежно від установлених результатів, зробити відповідні правові висновки.
 
Зазначене узгоджується з висновками викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18). 
 
Статтею 546 ЦК України встановлено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема, порукою.
 
Відповідно до статті 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.
 
У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.
 
Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що й боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частини перша, друга статті 554 ЦК України).
 
Як  встановлено матеріалами справи, у 2021 та 2022 роках між ТОВ «Реус Мобайл Компані» та ОСОБА_2 було укладено п`ять договорів позики та додаткових угод до них. 
 
З метою забезпечення виконання вказаних договорів позики, між ОСОБА_3 як поручителем та позивачем як позикодавцем, було укладено п`ять договорів поруки з додатками і додатковими угодами. 
 
У постанові  Верховний Суд у складі Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 викладено наступні висновки: «Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
 
Тлумачення статті 629 ЦК України свідчить, що в ній закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду).
 
У статті 204 ЦК України передбачено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі                        № 2-383/2010 (провадження № 14-308цс18) зроблено висновок, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню».
 
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
 
Отже, укладені між сторонами договори позики з додатками до них є чинними, їх дійсність ніким не оспорено, а тому указані правочини підлягають виконанню.
 
Як  установлено, договори позики відповідачем частково виконувалися.
 
За таких обставин апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги про недоведеність вимог позову з підстав відсутності доказів передачі коштів позичальнику.
 
Відповідно до справи, питання розголошення позивачем комерційної таємниці не було предметом дослідження та з`ясування  під час вирішення спору, у зв`язку з чим  доводи апеляційної скарги в зазначеній частині підлягають відхиленню.
 
За загальними правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
 
Відповідно до частин першої четвертої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій
 
Стаття 76 ЦПК України визнає доказами будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (стаття 77 ЦПК України).
 
Згідно частини 2 статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
 
Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
 
Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанова Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі N 917/1307/18).
 
Згідно частино 2 статті 89 ЦПК України, жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
 
Задовольняючи позов, судом першої інстанції встановлено фактичні обставини справи та дано належну оцінку доказам, норми матеріального права відповідно до спірних правовідносин, застосовані правильно, порушень норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи, колегією суддів не встановлено.
 
Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду та не впливають на їх правильність.
 
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
 
Також, відповідно до практики ЄСПЛ, зокрема у справі "Гарсіа Руіз проти Іспанії (Garcia Ruiz v. Spain) від 21.01.99 року (заява 30544/96), п. 26: "…при відхиленні скарги апеляційний суд може в принципі просто схвалити обґрунтування рішення суду нижчого суду…".
 
Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у сукупності, колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість постановленого по справі рішення, яке ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, та відсутність підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі.
 
З огляду на вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду без змін.
 
Також слід зазначити, що у зв`язку із залишенням апеляційної скарги без задоволення понесені судові витрати відшкодуванню не підлягають.
 
Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд,-
 
П О С Т А Н О В И В :
 
Апеляційну скаргу Носатенко Юлії Геннадіївни в інтересах товариство з обмеженою відповідальністю «Смарт Айті Івестментс» залишити без задоволення.
 
Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 04 жовтня 2024 року залишити без змін.
 
Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дати складення повного судового рішення.
 
Повне судове рішення складено 26 березня 2025 року.
 
Суддя-доповідач:

Судді: