ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 травня 2025 року	Львів	Справа № 300/5628/24 пров. № А/857/1454/25	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:
головуючого судді                                                  Шинкар Т.І., 
суддів                                                                      Іщук Л.П., Обрізко І.М.

розглянувши в письмовому провадженні в м. Львові апеляційну скаргу Військової частини   НОМЕР_1 на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 20 листопада 2024 (головуючий суддя Бобров Ю.О.) ухвалене за правилами спрощеного позовного провадження у письмовому провадженні в м. Івано-Франківськ у справі №300/5628/24 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини   НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання  вчинити певні дії,
В С Т А Н О В И В :

18 липня 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Військової частини   НОМЕР_1 в якому просив визнати протиправною бездіяльність, яка полягає у незвільнені з військової служби за сімейними обставинами відповідно до абз. 4 п.п.  г  п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України  «Про військовий обов`язок і військову службу»  та зобов`язання прийняти рішення про звільнення з військової служби за сімейними обставинами на підставі абз. 4  п.п.  г  п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України  «Про військовий обов`язок і військову службу».
Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 20 листопада  2024 року позов задоволено частково: визнано протиправними дії командування військової частини НОМЕР_1 щодо відмови у звільненні солдата військової частини НОМЕР_2 ОСОБА_1 з військової служби за призовом під час мобілізації відповідно до абзацу 4 підпункту  г  пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України  Про військовий обов`язок і військову службу  від 25.03.1992 №2232-ХІІ, у зв`язку з небажанням продовжувати військову службу. Зобов`язати військову частину НОМЕР_1 повторно розглянути рапорт солдата ОСОБА_1 та вирішити питання про звільнення його з військової служби за призовом під час мобілізації відповідно до абзацу 4 підпункту  г  пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України  Про військовий обов`язок і військову службу  від 25.03.1992 № 2232-ХІІ, через сімейні обставини, у зв`язку з небажанням продовжувати військову службу  відповідно до висновків суду, наведених в описовій частині рішення. У задоволенні решти позовних вимог  відмовити.
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що згідно приписів абзацу 4 підпункту  г  пункту 2 частини 4  статті 26 Закону №2232-XII, на які посилаються сторони такою також передбачені певні документи, які підтверджують зазначені обставини, а саме: медичний висновок медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я. Підставою відмови відповідача у задоволенні рапорту про звільнення, суд вважає помилковими і необґрунтованими та такими, що суперечать вказаним вище нормам законодавства та фактичним обставинам,  оскільки судом установлено, що необхідність здійснення догляду за матір`ю позивача підтверджується висновку лікарсько-консультативної комісії від 10.05.2023 №634, Комунального некомерційного підприємства «ЦПМКВД»  Міська поліклініка №3, згідно до вказаного висновку, матері позивача за станом здоров`я потребує постійного стороннього догляду  як громадянин (особа) похилого віку. В контексті розподілення повноважень між ЛКК та МСЕК, суд вважає, що висновок про необхідність постійного стороннього догляду за хворими, незалежно від віку, може встановлюватися лікарсько-консультативною комісією медичного закладу, а відтак дійшов висновку, що подані позивачем разом з рапортом про звільнення документи є належні, достатні та підтверджують право  позивача на його звільнення з військової служби за призовом під час мобілізації відповідно до абзацу 4 підпункту  г  пункту 2 частини 4  статті 26 Закону №2232-XII  через сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу), проте враховуючи дискреційні повноваження щодо прийняття рішення за рапортом позивача про звільнення його з військової служби такі належать виключно командуванню в/частини НОМЕР_1 , а не суду.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Військова частина   НОМЕР_1 подала апеляційну скаргу, просить скасувати рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 20 листопада  2024 року та в задоволенні позовних вимог відмовити повністю. Апеляційну скаргу мотивовано тим, що подані позивачем до рапорту документи не підтверджували підстави для звільнення з військової служби, оскільки ним додано висновок лікарсько-консультативної комісії від 10.05.2023 №634 про те, що мати позивача потребує постійного догляду. Водночас, належний документом, який підтверджує необхідність здійснення догляду за особою понад 18 років є висновок МСЕК, а не висновок ЛКК. Тому, доданий позивачем до рапорту висновок лікарсько-консультативної комісії не може бути належним документом, який дає підстави для звільнення за сімейними обставинами, а відтак вважає, що суд першої інстанції прийняв рішення з порушенням норм матеріального права.
Враховуючи положення статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), суд апеляційної інстанції дійшов висновку щодо можливості розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, на підставі наявних у ній доказів.
Згідно з ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Суд апеляційної інстанції, переглядаючи справу за наявними у ній доказами та перевіряючи законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які посилаються учасники справи, приходить до переконання, що оскаржуване рішення суду першої інстанції вимогам статті 242 КАС України не відповідає.
З матеріалів справи судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 проходив військову службу за призовом під час мобілізації у в/частині НОМЕР_2 на посаді сержанта з матеріального забезпечення 2 стрілецької роти у військовому звані старший сержант.
У жовтні 2023 позивач подав командуванню в/частини НОМЕР_1 рапорт про звільнення його з військової служби у зв`язку із сімейними обставинами відповідно до підпункту  г  пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України  «Про військовий обов`язок та військову службу», а саме, у зв`язку з необхідністю здійснювати постійний догляд за хворою матір`ю, яка за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я потребує постійного догляду.
До рапорту були додані такі документи, зокрема: паспорт громадянина України позивача; паспорта громадянина України ОСОБА_2 , свідоцтво про народження, висновок лікарсько-консультативної комісії від 10.05.2023 №634, Комунального некомерційного підприємства «ЦПМКВД»  Міська поліклініка №3, акт встановлення факту здійснення догляду №573 від 04.10.2023. Рапорт вирішувався по суті командуванням в/частини НОМЕР_1 .
Із наведеного висновку від 10.05.2023 №634, матір позивача ОСОБА_3 , 26.03.1935, за станом здоров`я потребує постійного стороннього догляду  як громадянин (особа) похилого віку.
За результатами розгляду рапорту позивача відповідачем зазначено про відсутність висновку МСЕК про те, що мати позивача потребує постійного. 
У відповідь на запит адвокат відповідач листом від 29.05.2024 повідомив, що рапорт не відповідав вимогам чинного законодавства та до матеріалів не були додані належні документи, що засвідчують факт необхідності постійного догляду за матір`ю, підтвердженого висновком МСЕК.
Не погодившись з вказаною відмовою, позивач звернувся до суду за захистом порушених прав.
Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції враховує такі підстави.
Враховуючи вимоги частини 2 статті 19 Конституції України та частини 2 статті 2 КАС України, законодавцем визначено критерії для оцінювання рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які одночасно є принципами адміністративної процедури, що вироблені у практиці європейських країн.
Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень. 
Згідно із  статтею 65 Конституції України  захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України.
Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.
Відповідно до  статті 106 Конституції України  Президент України, зокрема, приймає відповідно до закону рішення про загальну або часткову мобілізацію та введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях у разі загрози нападу, небезпеки державній незалежності України.
Так, відносини між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби регулюються  Законом №2232-XII  (в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин).
Частинами першою, другою, четвертою, шостою  статті 2 Закону №2232-XII  встановлено, що військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.
Проходження військової служби здійснюється: громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом; іноземцями та особами без громадянства - у добровільному порядку (за контрактом) на посадах, що підлягають заміщенню військовослужбовцями рядового, сержантського і старшинського складу Збройних Сил України, Державної спеціальної служби транспорту та Національної гвардії України.
Порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.
Види військової служби: строкова військова служба; військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період; військова служба за контрактом осіб рядового складу; військова служба за контрактом осіб сержантського і старшинського складу; військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів, а також вищих навчальних закладів, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки; військова служба за контрактом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб із числа резервістів в особливий період.
Підстави звільнення з військової служби передбачені  статтею 26 Закону №2232-XII  і залежать від виду військової служби.
Так, підстави звільнення з військової служби військовослужбовців, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період та військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, передбачені частиною четвертою цієї статті. Пунктом першим визначені підстави звільнення таких військовослужбовців під час дії особливого періоду (крім періоду дії воєнного стану), а пунктом другим - під час воєнного стану.
Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 №64/2022, затвердженим  Законом України №2102-IX від 24.02.2022, введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 строком на 30 діб, який діє до тепер.
Указом Президента України «Про загальну мобілізацію» від 24.02.2022 №69/2022  постановлено оголосити та провести загальну мобілізацію.
Так, спірні правовідносини виникли у зв`язку із оскарженням дій відповідача, що виразились у відмові звільнення ОСОБА_1 з військової служби за сімейними обставинами у зв`язку необхідністю здійснення постійного догляду за матір`ю.
Згідно з частиною сьомою  статті 26 Закону №2232-XII  звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється в порядку, передбаченому положеннями про проходження військової служби громадянами України.
Відповідно до пункту 12 «Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України», затвердженого  Указом Президента України від 10.12.2008 № 1153/2008  в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин (далі - Положення), право видавати накази по особовому складу надається командирам, командувачам, начальникам, керівникам (далі - командири (начальники) органів військового управління, з`єднань, військових частин, установ, організацій, вищих військових навчальних закладів, військових навчальних підрозділів закладів вищої освіти, які утримуються на окремих штатах (далі - військові частини), за посадами яких штатом передбачено військове звання полковника (капітана 1 рангу) і вище, а також керівникам служб персоналу Міністерства оборони України та Генерального штабу Збройних Сил України.
Згідно з пунктом 233 Положення, військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення. У рапортах зазначаються: підстави звільнення з військової служби; думка військовослужбовця щодо його бажання проходити службу у військовому резерві Збройних Сил України за відповідною військово-обліковою спеціальністю; районний (міський) територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, до якого повинна бути надіслана особова справа військовослужбовця.
Накази про звільнення військовослужбовців з військової служби оголошуються командирами (начальниками) військових частин (пункт 241 Положення).
Підпунктом 2 пункту 225 Положення передбачено, що звільнення військовослужбовців із військової служби здійснюється під час дії особливого періоду (з моменту оголошення мобілізації - протягом строку її проведення, який визначається рішенням Президента України, та з моменту введення воєнного стану - до оголошення демобілізації) - на підставах, передбачених частиною третьою, пунктом 2 частини четвертої, пунктом 3 частини п`ятої та пунктом 3 частини шостої  статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу»: у військових званнях до майстер-сержанта (майстер-старшини) включно за всіма підставами - командирами бригад (полків, кораблів 1 рангу) і посадовими особами, які відповідно до Дисциплінарного статуту Збройних Сил України прирівняні до них.
Інструкція про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затверджена  наказом Міністра оборони України 10.04.2009 № 170  в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин (далі -  Інструкція № 170), визначає механізм реалізації та порядок організації у Збройних Силах України виконання вимог Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України.
Згідно пункту 12.1  Інструкції №170, звільнення військовослужбовців з військової служби (крім військовослужбовців строкової військової служби) здійснюється посадовими особами, визначеними пунктом 225 Положення.
Абзацом 2 пункту 14.10  Інструкції №170  передбачено, що звільнення з військової служби через сімейні обставини або інші поважні причини здійснюється за наявності оригіналів документів, що підтверджують таку підставу звільнення.
Документи на звільнення військовослужбовців направляються безпосередньо до посадових осіб, які мають право їх звільнення з військової служби. Наказ по особовому складу про звільнення цих військовослужбовців повинен бути виданий і доведений до територіального центру комплектування та соціальної підтримки за місцем взяття громадянина на військовий облік та до військової частини за місцем проходження військової служби в строки, що забезпечуватимуть вчасне здавання справ і посад і розрахунок військовослужбовців, а також виконання строків звільнення, визначених Президентом України (абзац 13 пункту 14.10  Інструкції № 170).
Додатком 19 Інструкції № 170  передбачено перелік документів, що подаються з поданням до звільнення військовослужбовця з військової служби. Зокрема відповідно до п. 5 Додатку при поданні до звільнення з військової служби за підставами: через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких затверджено  постановою Кабінету Міністрів України від 12 червня 2013 року № 413  та визначено підпунктом «г» пункту 1 частини четвертої, підпунктом ґ пункту 2 частини п`ятої, підпунктом г пункту 2 частини шостої  статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», подаються: копія аркуша бесіди; копія рапорту військовослужбовця; документи, що підтверджують наявність сімейних обставин або інших поважних причин; копія розрахунку вислуги років військової служби (при набутті права на пенсійне забезпечення за вислугою років).
Аналіз вказаних норм законодавства свідчить про те, що військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, звільняються з військової служби під час воєнного стану на підставах визначених в  Законі № 2232-XII.
Згідно з підпунктом «г» пункту 2 частини четвертої  статті 26 Закону № 2232-XII  в редакції на час виникнення спірних правовідносин, військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби на підставах: 2) під час воєнного стану: у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за особою з інвалідністю II групи або за особою, яка за висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я потребує постійного догляду, у разі відсутності інших осіб, які можуть здійснювати такий догляд.
Системний аналіз наведеної норми дає підстави для висновку, що під час воєнного стану військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації звільняються за сімейними обставинами (якщо вони не висловили бажання продовжувати військову службу), зокрема у зв`язку з наявністю хворих родичів, які за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я потребують постійного догляду.
Так,  постановою Кабінету Міністрів України від 12.06.2013 № 413  затверджено «Перелік сімейних обставин та інших поважних причин, що можуть бути підставою для звільнення громадян з військової служби та із служби осіб рядового і начальницького складу» (далі - Перелік № 413) надано роз`яснення, які саме можуть бути сімейні обставини, та відповідно які документи необхідно подати.
Відповідно до пункту 6 Переліку №413 військовослужбовці, крім військовослужбовців строкової військової служби, та особи рядового і начальницького складу на їх прохання можуть бути звільнені з військової служби та із служби осіб рядового і начальницького складу через такі сімейні обставини та інші поважні причини: необхідність постійного стороннього догляду за хворою дружиною (чоловіком), дитиною, а також батьками своїми чи дружини (чоловіка), що підтверджується відповідним медичним висновком медико-соціальної експертної комісії для осіб віком понад 18 років чи лікарсько- консультативної комісії для осіб до 18 років.
В примітці до вказаного вище переліку визначено, що члени сім`ї військовослужбовця, особи рядового чи начальницького складу - особи, внесені в особову справу військовослужбовця або особи рядового чи начальницького складу: дружина (чоловік), діти, батьки та батьки дружини (чоловіка), які перебувають на його утриманні.
Отже, відповідно до підпункту «г» пункту 2 частини четвертої  статті 26 Закону № 2232-XII  військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, звільняються з військової служби у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за родичами військового, що підтверджується відповідним медичним висновком медико-соціальної експертної комісії, позаяк необхідність постійного стороннього догляду підтверджується відповідним медичним висновком медико-соціальної експертної комісії для осіб віком понад 18 років чи лікарсько-консультативної комісії для осіб до 18 років.
Водночас, саме на наявності висновку МСЕК як належного медичного документу, який підтверджує необхідність стороннього догляду за хворим, наголошує Верховний Суд у постанові від 15.11.2019 у справі №п/811/1375/16.
Відтак, необхідність постійного стороннього догляду за хворими, що досягли повноліття, підтверджується відповідним медичним висновком медико-соціальної експертної комісії, висновком лікарсько-консультативної комісії може бути підтверджено необхідність постійного стороннього догляду за хворою дитиною.
Зміст наведеного правового регулювання свідчить на користь висновку, що обставини щодо необхідності постійного стороннього догляду за особами, які є старшими 18 років, мають бути підтверджені медичним висновком медико-соціальної експертної комісії.
Із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 , є матір`ю позивача.
Листом командування в/частини НОМЕР_1 , до повноважень якого належить приймати рішення про звільнення, від 16.11.2023 за №1095 відмовлено у задоволенні рапорту солдата ОСОБА_1 через те, що відповідно до пункту 2 частини четвертої  статті 26 Закону №2232-XII  відсутні підстави для його звільнення, зокрема, до матеріалів не були додані належні документи, що засвідчують факт необхідності постійного догляду за матір`ю, підтвердженого висновком МСЕК.
Так, на підтвердження наявності підстав для звільнення з військової служби позивач надав копію висновку лікарсько-консультативної комісії від 10.05.2023 №634, Комунального некомерційного підприємства «ЦПМКВД»  Міська поліклініка №3, згідно якого мати позивача ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 , за станом здоров`я потребує постійного стороннього догляду  як громадянин (особа) похилого віку.
Суд апеляційної інстанції зауважує, що процедуру проведення медико-соціальної експертизи хворим, що досягли повноліття, потерпілим від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, особам з інвалідністю (далі - особи, що звертаються для встановлення інвалідності) з метою виявлення ступеня обмеження життєдіяльності, причини, часу настання, групи інвалідності, а також компенсаторно-адаптаційних можливостей особи, реалізація яких сприяє медичній, психолого-педагогічній, професійній, трудовій, фізкультурно-спортивній, фізичній, соціальній та психологічній реабілітації визначає «Положення про медико-соціальну експертизу», затверджене  постановою Кабінету Міністрів України від 03.12.2009 №1317  (далі - Положення №1317).
Підпунктом 1 пункту 11 Положення №1317 встановлено, що міські, міжрайонні, районні комісії визначають ступінь обмеження життєдіяльності осіб, що звертаються для встановлення інвалідності, потребу в сторонньому нагляді, догляді або допомозі, реабілітації, реабілітаційний потенціал, групу інвалідності, причину і час її настання, професію, з якою пов`язане ушкодження здоров`я, а також ступінь втрати професійної працездатності (у відсотках) працівників, які одержали ушкодження здоров`я, пов`язане з виконанням ними трудових обов`язків.
Водночас, відповідно до пункту 4 розділу IV «Порядку організації експертизи тимчасової втрати працездатності», затвердженого  наказом Міністерства охорони здоров`я України від 09.04.2008 № 189  (далі - Порядок №189), ЛКК видає висновки або рекомендації щодо догляду за дитиною до досягнення нею шестирічного віку, а в разі, коли дитина хвора на цукровий діабет I типу (інсулінозалежний) до досягнення дитиною 16-річного віку.
Разом з тим, підпунктами 2-3 пункту 3 розділу ІІІ Порядку № 189 передбачено, що до основних завдань ЛКК належить здійснення направлення хворих на огляд та обстеження до МСЕК для встановлення інвалідності та надання до МСЕК документів хворого, направленого на огляд та обстеження.
Відтак, МСЕК наділені більш ширшими повноваження та мають право формувати висновок для осіб віком понад 18 років за результатами розгляду документів, а ЛКК лише висновки або рекомендації щодо догляду за дитиною до досягнення нею шестирічного віку, а в разі, коли дитина хвора на цукровий діабет I типу (інсулінозалежний) - до досягнення дитиною 16-річного віку.
Враховуючи наведене вище апеляційний суд не поділяє висновки суду першої інстанції, що висновок лікарсько-консультативної комісії від 10.05.2023 №634 Комунального некомерційного підприємства «ЦПМКВД»  Міська поліклініка №3 є тим документом, що підтверджує необхідність здійснення догляду за матір`ю позивача та є підставою для звільнення  із військової служби та вважає такі помилковими.
Згідно з  статтею 77 КАС України  кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених  статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Відповідно до частини 1  статті 90 КАС України  суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Підсумовуючи вказане, надаючи правову оцінку аргументам сторін, в обсязі встановлених у цій справі фактичних обставин, враховуючи їхній зміст та юридичну природу, суд апеляційної інстанції вважає помилковими висновки суду першої інстанції що наявності правових підстав на підставі поданих у жовтні 2023 року документів права позивач на звільнення з військової служби та доходить висновку, що відповідач, відмовляючи позивачу у  звільненні з військової служби на підставі підпункту «г» пункту 2 частини четвертої  статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені  Конституцією  та законами України.
Згідно з частиною 2  статті 6 КАС України  та  статтею 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини»  передбачено застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права.
У пункті 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.
З огляду на викладене, враховуючи положення статті 317 КАС України, прецеденту практику ЄСПЛ, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що суд першої інстанції при винесені оскаржуваного рішення неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, висновки суду першої інстанції обставинам справи не відповідають, що має наслідком скасування рішення суду першої інстанції та відмови в задоволенні позову повністю.
Керуючись статтями 241, 243, 308, 311, 317, 321, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,
П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Військової частини   НОМЕР_1 задовольнити. 
Рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 20 листопада 2024 року у справі № 300/5628/24 скасувати  та в позові ОСОБА_1 до Військової частини   НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання  вчинити певні дії - відмовити.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків встановлених ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя	 	Т. І. Шинкар 	
судді	 	Л. П. Іщук 	
 	 	І. М. Обрізко