ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

05 червня 2025 року 	м. Дніпро	справа № 160/9538/25	

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого - судді  Малиш Н.І. (доповідач),  суддів:  Баранник Н.П., Щербака А.А.,     
за участю секретаря судового засідання: Тарантюк А.Р.,  
розглянувши  у відкритому судовому засіданні  в залі судового засідання Третього апеляційного адміністративного суду в м. Дніпрі апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 16 квітня 2025 року (суддя 1-ї інстанції Златін С.В.) в адміністративній справі №160/9538/25 за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 як законного представника в інтересах малолітніх дітей ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області   про визнання протиправними та скасування рішень,- 

ВСТАНОВИВ:
01.04.2025 позивач звернулася до суду  з позовом до Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області , у якому просить:
визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Державної міграційної служби номер 120115000077815 від 18.08.2023 року про скасування посвідки № НОМЕР_1 від 07.10.2021 року на тимчасове проживання в Україні уродженки Республіки Азербайджан ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , рнокпп НОМЕР_2 , місце реєстрації АДРЕСА_1 , місце фактичного проживання АДРЕСА_2 ;
визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Державної міграційної служби номер 1231130100018023 від 21.03.2025 року про примусове повернення до країни походження, з приписом покинути територію України у термін до 19.04.2025 року, уродженки Республіки Азербайджан ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , рнокпп НОМЕР_2 , місце реєстрації АДРЕСА_1 , місце фактичного проживання АДРЕСА_2 .
Позовні вимоги обґрунтовані незгодою з прийнятими рішеннями Головним управлінням Державної міграційної служби.
Рішенням  Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 16 квітня 2025 року позов задоволено частково.
Визнано протиправним та скасовано рішення суб`єкта владних повноважень відповідача Головного управління Державної міграційної служби номер 1231130100018023 від 21.03.2025 року про примусове повернення до країни походження, з приписом покинути територію України у термін до 19.04.2025 року, уродженки Республіки Азербайджан ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , рнокпп НОМЕР_2 , місце реєстрації АДРЕСА_1 , місце фактичного проживання АДРЕСА_2 .
В іншій частині у заявлені позовних вимог  відмовлено.
Відповідачем на вказане рішення суду подана апеляційна скарга, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення суду в частині задоволених позовних вимог та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позову.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд першої інстанції дійшов помилкового щодо протиправності рішення Головного управління Державної міграційної служби номер 1231130100018023 від 21.03.2025 року про примусове повернення до країни походження, з приписом покинути територію України у термін до 19.04.2025 року, уродженки Республіки Азербайджан ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , оскільки не є спростованим незаконне перебування позивачки на території України, посвідка скасована, з питань легалізації перебування позивачки на території України до компетентних органі не звертається.
Позивачем поданий відзив на апеляційну скаргу в якому просить відмовити у її задоволенні.
В судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник відповідача підтримала доводи апеляційної скарги просила її задовольнити.
Позивачка до суду апеляційної інстанції не з`явилася, повідомлена про день, місце і час розгляду справи.
Заслухавши суддю-доповідача, представника відповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги і відзиву на апеляційну скаргу, колегія суддів доходить до наступного висновку.
Судом встановлено, що позивач є громадянином Республіки Азербайджан та 07.10.2021 та отримав посвідку на тимчасове проживання на території України терміном дії до 27.09.2022.
Посвідка на тимчасове проживання на території України № НОМЕР_1 від 07.10.2021  терміном дії до 27.09.2022  оформлена на підставі укладеного шлюбу з громадянином України.
Рішення відповідача №120115000077815 від 18.08.2023  посвідка на тимчасове проживання позивача скасована на підставі п.6-1 пункту 63 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на тимчасове проживання, який затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 25 квітня 2018 № 322, оскільки шлюб позивача з громадянином України розірвано.
Рішенням відповідача № 1231130100018023 від 21.03.2025  про примусове повернення до країни походження вирішено примусово повернути позивача до країни походження або третьої країни та зобов`язано покинути територію України у термін до 19.04.2025. 
Вказане рішення обґрунтовано тим, що посвідка на тимчасове проживання позивача скасована; після розлучення позивач не повідомив про це відповідача, після скасування посвідки на тимчасове проживання позивач не оформив зняття з реєстрації за місцем проживання, посвідку на тимчасове проживання позивач не здав та не виїхав за межі території України.
Позивач не погоджуючись із рішеннями відповідача, звернулася до суду із цим позовом.
Суд першої інстанції частково задовольняючи позив дійшов висновку, що  відповідач під час прийняття рішення №120115000077815 від 18.08.2023 про скасування посвідки на тимчасове проживання дотримався законодавства України, отже воно є правомірним. Стосовно правомірності рішення відповідача № 1231130100018023 від 21.03.2025 про примусове повернення до країни походження, суд дійшов висновку, що міграційна служба приймаючи це рішення не доклала належних зусиль для з`ясування факту наявності у позивача малолітніх дітей, які проживають, здобувають освіту в Україні, не взяла до уваги відсутність даних про будь-які дії позивача, що суперечили б інтересам безпеки України чи охорони громадського порядку, здоров`я і захисту прав та інтересів громадян України, та прийняла рішення непропорційно, зокрема, без дотримання необхідного балансу між несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія).
Так позивач не оскаржує рішення суду першої інстанції в частині відмови задоволених позовних вимог, а отже колегія суддів суду апеляційної інстанції надає оцінку доводам суду першої інстанції в частині доводів апеляційної скарги, відповідно до приписів ст. 308 КАС України.
Колегія суддів  переглядаючи судове рішення доходить висновків, що рішення суду першої інстанції не підлягає скасуванню з наступних підстав.
Спірним у справі є правомірність рішення відповідача № 1231130100018023 від 21.03.2025 про примусове повернення до країни походження.
Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, та порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України визначає та встановлює Закон № 3773-VI.
Пунктом 7 ч.1 ст. 1 цього Закону надано визначення поняття іноземця та особи без громадянства, які тимчасово проживають в Україні, як іноземця та особи без громадянства, які отримали посвідку на тимчасове проживання, якщо інше не встановлено законом. 
В свою чергу, посвідка на тимчасове проживання - це документ, що посвідчує особу іноземця або особу без громадянства та підтверджує законні підстави для тимчасового проживання в Україні (пункт 18 частини першої статті 1 Закону № 3773-VI).
Відповідно до п. 14 ч.1 ст. 1 Закону № 3773-VI нелегальний мігрант - це, зокрема, іноземець або особа без громадянства, які законно прибули в Україну, але після закінчення визначеною їм терміну перебування втратили підстави для подальшого перебування та ухиляються від виїзду з України.
Частинами 1-3 ст. 3 Закону № 3773-VI встановлено, що іноземці та особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України. Іноземці та особи без громадянства, які перебувають під юрисдикцією України, незалежно від законності їх перебування, мають право на визнання їх правосуб`єктності та основних прав і свобод людини. Іноземці та особи без громадянства зобов`язані неухильно додержуватися Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, інтереси суспільства та держави.
В силу ч.1 ч. 4 ст. 26 Закону № 3773-VI іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України). У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.
Рішення про примусове повернення може бути оскаржено до суду.
Зазначені норми законодавства  дають підстави для висновку, що іноземець або особа без громадянства, які перебувають в Україні можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України.
Законодавством унормовані правила перебування іноземців або осіб без громадянства на території України. Зокрема документом, що посвідчує особу іноземця або особу без громадянства та підтверджує законні підстави для тимчасового проживання в Україні є посвідка на тимчасове проживання, яка видається на певний строк. У свою чергу до обов`язку іноземця належить оформлення документу для легального перебування та території України, дотримуватися закріплених строків перебування, а  також дотримуватися строків звернення за обміном посвідки. В свою чергу до обов`язок органу ДМС належить зокрема вирішення питання щодо легалізації перебування відповідної особи в Україні.
Не є спрірним, що позивач є громадянином Республіки Азербайджан та 07.10.2021 та отримав посвідку на тимчасове проживання на території України терміном дії до 27.09.2022. Посвідка на тимчасове проживання на території України оформлена на підставі укладеного шлюбу з громадянином України, який розірвано 14.03.2023.
З підстав розірвання шлюбу, рішенням міграційного органу №120115000077815 від 18.08.2023  посвідка на тимчасове проживання позивача скасована.
Також відповідачем прийнято рішенням № 1231130100018023 від 21.03.2025  про примусове повернення до країни походження вирішено примусово повернути позивача до країни походження або третьої країни та зобов`язано покинути територію України у термін до 19.04.2025. 
Так відповідач наполягаючи на правомірності прийнятого рішення вказує на те, що:  позивач втратила підстави  для подальшого перебування  на території України не звернулась та не зверталась для оформлення документу на тимчасове проживання;  факт наявності у позивача на території України малолітніх дітей, не спростовує встановлені відповідачем порушення з її боку та не є підставою для скасування оскаржуваного рішення; бажання іноземця зберегти свої сімейні права покладає саме на цю особу передбачені діючим законодавством обов`язки щодо оформлення права на проживання (перебування) в Україні (щонайменше звернення до міграційних органів з цього приводу), вказані права не можуть бути реалізовані шляхом незастосування державними органами до цієї особи наслідків незаконного перебування в Україні всупереч діючого законодавства.
Проте  враховуючи всі обставини цієї справи слід урахувати, що у своїй практиці Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово робив визначення критерію "необхідності у демократичному суспільстві". Так, при визначенні питання "необхідності у демократичному суспільстві" держави користуються певною свободою розсуду, межі якої залежать від сфери, що вступає в конфлікт з гарантованим правом.
ЄСПЛ оцінює пропорційність обмежень, застосованих до права на повагу до сімейного життя, по відношенню до легітимної мети, якої прагнуть досягти сторони при застосуванні таких обмежень., а тому будь-яке непропорційне втручання з боку держави у фундаментальне право передбачене статтею 8 Конвенції не буде вважатися необхідним у демократичному суспільстві.
Так судом першої інстанції надано оцінку про недотримання відповідачем одного з елементів критерію "необхідності у демократичному суспільстві", а саме - принципу пропорційності, який, у свою чергу, вимагає встановлення балансу між несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів позивача і цілями, на досягнення яких спрямоване оскаржуване рішення суб`єкта владних повноважень, що призвело до негативних наслідків для позивачки за відсутності будь-якої, доведеної у встановленому законом порядку, вини останнього.
Судом вказано про неврахування, при прийнятті рішення про примусове повернення до країни походження, порушеного права позивача на приватне та сімейне життя з боку відповідача та наявність у позивача двох малолітніх дітей, оскільки вона є матір`ю двох малолітніх дітей 2023 та 2025 років народження, які народилися в Україні. Не було враховано дотримання інтересів дітей позивача, доля яких, вочевидь, потрапляє в залежність від рішення про примусове повернення з України, зважаючи на те, що її цивільний чоловік та батько дітей, єдиний в сім`ї, хто працює та утримує сім`ю. Також судом було враховано відсутність будь-яких доказів щодо асоціальної чи протизаконної характеристики позивача.
Беручи до уваги вищевикладене, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про часткове задоволення позову.
Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду першої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права, підстави для скасування судового рішення відсутні.
Розподіл судових витрат не здійснюється у відповідності до норм ст. 139 КАС України.
Керуючись ст.ст.  315, ст. 316, ст.ст. 321, 322 КАС України, суд, -

УХВАЛИВ:
Апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області залишити без задоволення.
Рішення  Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 16 квітня 2025 року в адміністративній справі №160/9538/25 - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку у випадках та строки визначені ст.ст 328, 329 КАС України.
Повне судове рішення складено 09.06.2025 року.

Головуючий - суддя                                                                      Н.І. Малиш 

                               суддя                                                                      Н.П. Баранник 

                               суддя                                                                      А.А. Щербак