ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ                                          
 
09 квітня 2025 року
м. Київ
 
справа № 460/1484/19
 
провадження № 61-9429св24
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Луспеника Д. Д. 
суддів: Гулейкова І. Ю., Гулька Б. І., Коломієць Г. В., Лідовця Р. А. (суддя-доповідач),
 
учасники справи:
позивач - Яворівська квартирно-експлуатаційна частина району,
відповідачі:  ОСОБА_1 , Мисливсько-рибальське господарство «Майдан»,
третя особа -Міністерство оборони України,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана його представником - адвокатом Саницьким Андрієм Ігоровичем, на постанову Львівського апеляційного суду                         від 23 травня 2024 року у складі колегії суддів: Копняк С. М., Бойко С. М.,                 Ніткевича А. В.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
1.    Описова частина 

 
Короткий зміст позовних вимог
 
У березні 2019 року Яворівська квартино-експлуатаційна частина району                             (далі - Яворівська КЕЧ) звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , Мисливсько-рибальського господарства (далі - МРГ) «Майдан», третя особа - Міністерство оборони України, про витребування майна із чужого незаконного володіння.
 
Позовна заява мотивована тим, що об`єкти нерухомого майна, які знаходяться у військовому містечку № НОМЕР_1 у межах ІНФОРМАЦІЯ_1 ) за адресою: Львівська область, Яворівський район, с. Верещиця є державною власністю. Повноваження власника в даному випадку виконує Міністерство оборони України в особі Яворівської КЕЧ. Зазначало, що земельна ділянка площею 107,2 га, яка розташована в Яворівському навчальному центрі Збройних Сил України (Міжнародному центрі миротворчості та безпеки), у с. Верещиця увійшла до складу госпрозрахункового військового містечка № НОМЕР_1 Старицького гарнізону. На вказаній земельній ділянці збудовані приміщення та будівлі за рахунок коштів Міністерства оборони України. Однак, тривалий період часу нерухомим майном, яке знаходилось у військовому містечку № НОМЕР_1 та було в оперативному управлінні Яворівської КЕЧ району, користувалось МРГ «Майдан» за відсутності щодо цього правових підстав, оскільки вказана земельна ділянка відноситься до категорії земель оборони. З інформаційної довідки Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно Яворівській КЕЧ району стало відомо, що власником нерухомого майна, що знаходиться у військовому містечку № НОМЕР_1 АДРЕСА_1 , а саме житлової площі розміром 24/100 частки у будівлі літери Г-2, 4-х квартирного житлового будинку площею 255,7 кв. м (реєстраційний номер майна: 26468110) на АДРЕСА_1 є ОСОБА_1 на праві спільної часткової власності. Ця частка вказаної будівлі була отримана ним на підставі договору дарування від 13 липня 2010 року № 579. Дарування даної частки будівлі було здійснено МРГ «Майдан». 
Зазначала, що Міністерство оборони України в особі Яворівської КЕЧ не давало свого волевиявлення на відчуження вказаного спірного нерухомого майна. Спірне майно вибуло з володіння державної власності поза волею власника - держави України в особі Міністерства оборони України.
 
Ураховуючи наведене, Яворівська КЕЧ просила суд витребувати у  ОСОБА_1 на свою користь 24/100 частин 4-х квартирного житлового будинку, літера Г-2, площею 287,3 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 .

 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Рішенням Яворівського районного суду Львівської області від 10 січня 2024 року у складі судді Колтуна Ю. М. позов Яворівської КЕЧ задоволено.
Витребувано на користь Яворівської КЕЧ 24/100 частини житлового будинку загальною площею 287,3 кв. м по АДРЕСА_1 , АДРЕСА_3 .
Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що спірне майно є державним та таким що має статус військового майна, перебуває на балансі Яворівської КЕЧ, вибуло з володіння власника (держави) поза його волею, тому може бути витребувано у добросовісного набувача.
Суд взяв до уваги обставини, викладені у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 24 травня 2023 року у справі №2а-23/11, 2а/460/6/2013, як преюдиційні.
Строк позовної давності позивачем не пропущено.
 
Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції
 
Постановою Львівського апеляційного суду від 23 травня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.
Рішення Яворівського районного суду Львівської області від 10 січня 2024 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позовні вимоги Яворівської КЕЧ до ОСОБА_1 задоволено.
Витребувано від ОСОБА_1 на користь Яворівської КЕЧ 24/100 частини                 житлового будинку загальною площею 287,3 кв. м по АДРЕСА_1 , АДРЕСА_3 .
У задоволенні позовних вимог до Мисливсько-рибальського господарства «Майдан» відмовлено.
Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
 
Судове рішення апеляційного суду мотивовано тим, що районний суд розглянув справу без належного повідомлення відповідача, що є обов`язковою підставою для скасування рішення суду.
Вирішуючи справу по суті, апеляційний суд вважав, що спірне майно є державним та таким що має статус військового майна, перебуває на балансі Яворівської КЕЧ, а уповноваженим органом, а саме Кабінетом Міністрів України рішення щодо відчуження спірного майна не приймалось, і таке останнім власником безвідплатно набуто в особи, яка не мала права його відчужувати, тому вимоги про витребування у нього цього майна є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. При цьому на останнього набувача не буде покладено індивідуальний та надмірний тягар з огляду на безоплатність набуття ним права власності на спірне майно, яке вибуло з власності позивача у незаконний спосіб.
Апеляційний суд вважав, що за обставинами цієї справи Яворівська КЕЧ як особа, на балансі якої перебуває спірне майно, є належним суб`єктом, в розумінні положень статті 388 ЦК України, котрий має право звернення із цим позовом.
Суд вказав, що останнім набувачем та власником спірного майна є лише            ОСОБА_1 , а не МРГ «Майдан», тому воно не є належним відповідачем.
Мотивів щодо дотримання позивачем строку позовної давності апеляційним судом не наведено.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
 
У касаційній скарзі, поданій у липні 2024 року до Верховного Суду, представник ОСОБА_1 - адвокат Саницький А. І., посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просить скасувати постанову Львівського апеляційного суду від 23 травня 2024 року та ухвалити нове рішення, не передаючи справи на новий розгляд, яким у задоволенні позову відмовити.
 
Ураховуючи правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у пунктах 41-43 постанови від 25 січня 2022 року у справі № 761/16124/15-ц (провадження           № 14-184цс20), у пунктах 20-22 постанови від 14 грудня 2022 року у справі                                 № 477/2330/18 (провадження № 14-31цс22), колегія суддів залишає без розгляду подані МРГ «Майдан» додаткові пояснення у справі, оскільки вони по суті є штучним поданням відзиву на касаційну скаргу поза межами визначеного процесуального строку.
 
Аргументи учасників справи
 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
 
Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд не врахував, що Яворівська КЕЧ є неналежним позивачем у справі, оскільки не є власником спірного майна чи уповноваженим органом із його розпорядження. Посилається на встановлені обставини у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 24травня 2023 року у справі №2а-23/11, 2а/460/6/2013.
Вважає, що із позовом про витребування майна на підставі статті 388 ЦК України може звернутися тільки власник майна. Наводить правові висновки Верховного Суду.
Апеляційним судом не перевірено добросовісність набуття ОСОБА_1 спірного майна, оскільки таке перейшло у його власність як службове, після закінчення десяти років служби.
Крім того, апеляційним судом не надано правої оцінки тому, що позивач пропустив строк позовної давності, оскільки спірне майно зареєстровано ОСОБА_1 ще у 2010 році, тоді як із цим позовом до суду Яворівська КЕЧ звернулася тільки                                   у 2019 році. Позивач будь-яких заяв про поновлення строку позовної давності до суду не подавав.
 
Доводи осіб, які подали відзиви на касаційну скаргу
 
У серпні 2024 року Яворівська КЕЧподала до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому вказує, що викладені в ній доводи є необґрунтованими, не спростовують оскаржуване судове рішення апеляційного суду, тому просить залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувану постанову - без змін.
 
У вересні 2024 року МРГ «Майдан»подало до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому вказує, що підтримує касаційну скаргу, вважає її обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню.
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 02 серпня 2024 року, після усунення недоліків касаційної скарги, відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано цивільну справу із суду першої інстанції. 
 
20 серпня 2024 року справа надійшла до Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного Суду від 18 березня 2025 року справу призначено до судового розгляду.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
Власником єдиного майнового комплексу, військового містечка № НОМЕР_1 , що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , до складу якого входить житловий будинок Г-2, загальною площею 287,3 кв. м, є Міністерство оборони України, а балансоутримувачем зазначеного майна є Яворівська КЕЧ району.
 
24/100 частини будівлі літ. Г-2 4-х квартирного житлового будинку, за адресою: АДРЕСА_1 , належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_1 , набуті ним на підставі договору дарування від 13 липня 2010 року № 573, посвідченого приватним нотаріусом Яворівського районного нотаріального округу Львівської області Тіхоновим В. А.
 
Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 24 травня 2023 року постанову Західного апеляційного господарського суду від 30 січня 2023 року та рішення Господарського суду Львівської області                                від 25 жовтня 2022 року у справі № 2а-23/11, 2а/460/6/2013 у частині задоволення позовної вимоги про скасування рішення виконавчого комітету Івано-Франківської селищної ради Яворівського району Львівської області від 26 січня 2009 року № 12 «Про оформлення права власності» скасовано та прийнято в цій частині нове рішення. У задоволенні позову відмовлено. Постанову Західного апеляційного господарського суду від 30 січня 2023 року та рішення Господарського суду Львівської області від 25 жовтня 2022 року в частині відмови у позові змінено, викладено їх мотивувальні частини в редакції цієї постанови. В решті постанову Західного апеляційного господарського суду від 30 січня 2023 року залишено без змін.
 
У межах розгляд цієї справи встановлено, що:
«4.1. Як було встановлено судами, будівлі, право власності на які оформлено спірним Рішенням, збудовані протягом 1960-1990 років Всеармійським військовим мисливським товариством Прикарпатського військового округу на земельних ділянках, які належать до земель оборони та перебувають на обліку Яворівської КЕЧ району.
4.2. Суди також встановили, що до 1991 року на території військового містечка НОМЕР_1 у АДРЕСА_3.
4.3. У 1992 році ради військово-мисливських товариств військових округів вийшли зі складу Всеармійського військово-мисливського товариства Збройних Сил СРСР, а у березні того ж року створено Товариство військових Мисливців та рибалок Збройних Сил України, яке відповідно до пункту 1.5 статуту є правонаступником майна і фінансових ресурсів (прав і обов`язків) Військово-мисливського товариства збройних сил СРСР.
4.4. Пунктом 1 постанови Верховної Ради України від 04.02.1994 №3943-ХІІ «Про майно загальносоюзних громадських організацій колишнього СРСР» встановлено, що тимчасово, до законодавчого визначення суб`єктів права власності майна загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу РСР, розташованого на території України, зазначене майно є загальнодержавною власністю.
4.5. Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України № 18 від 13.01.1995 «Про визначення органів управління майна загальносоюзних громадських організацій колишнього СРСР» Міністерство оборони України визначено органом управління підприємств, організацій та об`єктів колишнього військово-мисливського товариства Збройних Сил СРСР: виробниче мисливсько-риболовецьке об`єднання, 16 мисливських та 2 риболовецьких господарства, 3 будинки мисливця-рибалки, 3 магазини, 2 стрілецькі стенди військово-мисливського товариства Київського військового округу; 14 мисливських господарств, будинок мисливця-рибалки, магазин, 5 стрілецьких стендів військово-мисливського товариства Прикарпатського військового округу; 7 мисливських господарств, 7 будинків мисливця-рибалки, туристична база, 3 магазини, 3 стрілецькі стенди військово-мисливського товариства Одеського військового округу.
4.6. Отже, на позивача-1 покладено повноваження органу управління щодо розташованих на території України об`єктів власності Військово-мисливського товариства Збройних Сил СРСР, зі складу якого у 1992 році вийшли ради військово-мисливських товариств (далі - ВМТ) військових округів, проте, грошові кошти, матеріальні цінності, залишені після ліквідації ВМТ, в розпорядження Міністерства оборони України не перейшли, а перейшли в користування створеного в березні того ж року Товариства військових мисливців та рибалок Збройних Сил України, до складу якого увійшла третя особа-1.
4.7. Суди встановили, що державними органами, яким на праві оперативного управління належить спірне майно, є позивачі та в матеріалах справи відсутні докази про прийняття Кабінетом Міністрів України рішення щодо відчуження спірного майна.
4.8. При цьому встановлено, що будівлі, зокрема, будівля літ.З-1, житловий будинок, площею 53,3 кв.м, право власності на які Рішенням оформлено за мисливсько-рибальським господарством «Майдан», збудовані протягом 1960-1990 років Всеармійським військовим мисливським товариством Прикарпатського військового округу на земельних ділянках, які належать до земель оборони та перебувають на обліку позивача-2.
4.9. Відповідно до Інформаційної довідки № 138302622 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, сформованої 19.09.2018, житловий будинок, будівля «Майдану» літ.З-1, площею 53,3 кв.м, за адресою: АДРЕСА_1 , належить на праві приватної спільної часткової власності третій особі-3, на підставі договору купівлі-продажу, від 29.07.2010 №773, посвідченого                 Тіхоновим В. А., приватним нотаріусом Яворівського районного нотаріального округу Львівської області».»
Під час розгляду цієї справи судами також встановлено:
«У даній справі судами встановлено, що спірне майно фактично є державною власністю, а відповідач не є особою, яка має право розпоряджатися цим майном (пункт 4.15).
Із встановлених судами обставин справи вбачається, що майно вибуло із державної власності поза волею особи, яка вправі розпоряджатися ним (пункт 4.16).
Право державної власності на спірне нерухоме майно не було зареєстровано у встановленому законом порядку, однак спірне майно фактично є державною власністю, а позивач-1 не є уповноваженим органом із розпорядження ним                    (пункт 4.21).»
 
2.    Мотивувальна частина 
 
Позиція Верховного Суду
 
Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій статті 389 ЦПК України. 
 
Підставою касаційного оскарження зазначеного судового рішення заявник вказує неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування судом апеляційної інстанцій норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2018 року у справі № 917/1345/14, від 07 липня 2020 року у справі № 910/10647/18, від 08 жовтня 2019 року у справі № 916/2084/17 та Верховного Суду від 25 жовтня 2022 року в справі № 607/14378/21, від 04 грудня 2019 року у справі № 910/15262/18, від 03 березня 2020 року у справі № 910/6091/19, від 16 жовтня 2020 року у справі № 910/12787/17, що передбачено пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України.
 
Також підставою касаційного оскарження ОСОБА_1 зазначає неправильне застосування апеляційним судом норм права за відсутності висновку Верховного Суду щодо питання застосування норм матеріального права у подібних правовідносинах  (пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України).
 
Касаційна скарга представника ОСОБА_1 - адвоката Саницького А. І., підлягає частковому задоволенню.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Відповідно до частини першої статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Зазначеним вимогам закону судове рішення суду апеляційної інстанції не відповідає.
 
Згідно з приписами частини першої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
 
Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом (частина друга статті 328 ЦК України).
 
Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України).
 
Віндикаційний позов - це вимога про витребування власником свого майна з чужого незаконного володіння. Тобто позов неволодіючого власника до володіючого невласника. Віндикаційний позов заявляється власником при порушенні його правомочності володіння, тобто тоді, коли майно вибуло з володіння власника: (а) фізично - фізичне вибуття майна з володіння власника має місце у випадку, коли воно в нього викрадене, загублене ним тощо; (б) «юридично» - юридичне вибуття майна з володіння має місце, коли воно хоч і залишається у власника, але право на нього зареєстровано за іншим суб`єктом (див. постанову Верховного Суду від 30 липня 2020 року в справі № 752/13695/18 (провадження                 № 61-6415св19)).
 
Можливість власника реалізувати його право витребувати майно з володіння добросовісного набувача (тобто того, який не знав і не міг знати про те, що набуває майно, яке особа не мала права йому відчужувати) згідно зі статтею 388 ЦК України залежить від того, на якій підставі (оплатно, безвідплатно) добросовісний набувач набув це майно у власність. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках (частина третя статті 388 ЦК України).
 
Тобто, у частині третій статті 388 ЦК України передбачено самостійне правило: якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача в усіх випадках.
 
Велика Палата Верховного Суду вказувала, що право на витребування майна з незаконного володіння може мати як власник, так і законний користувач майна (див., наприклад, постанови від 14 грудня 2022 року у справі № 461/12525/15-ц (пункт 95), від 18 квітня 2023 року у справі № 357/8277/19).
 
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України).
 
Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
 
Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. 
Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. 
Відтак зазначена норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес.
Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.
При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.
Отже, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.
 
Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.
 
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України).
 
У статті 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства, які є конституційними гарантіями права на судовий захист.
 
Згідно із пунктом 8 частини третьої статті 129 Конституції України основними засадами судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
 
Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.
 
Порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.
 
При цьому позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову.
 
Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (пункт 57),                                 від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 89), від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23)). 
 
Розглядаючи справу, суд має з`ясувати: 1) з яких саме правовідносин сторін виник спір; 2) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 3) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 4) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах. Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню (подібний висновок викладений у пунктах 6.6., 6.7 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19).
 
Аналіз норм процесуального права, а також норм статей 4, 15, 16 ЦК України дає підстави стверджувати, що захисту в суді підлягає не будь-яке право особи, а саме порушене.
Звертаючись до суду з позовом, особа повинна довести як те, що її права були дійсно порушеними, так і особу, яка їх порушила.
 
Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
 
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). 
 
При цьому відповідно до частин першої та п`ятої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
 
Згідно із частинами третьою, четвертою статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.
 
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).
 
Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
 
Задовольняючі позовні вимоги Яворівської КЕЧ до ОСОБА_1 , суд апеляційної інстанції вказав, що власником спірного нерухомого майна є Міністерство оборони України, а у Яворівської КЕЧ воно перебуває на балансі.
Проте, відповідно до положень статей 387, 388 ЦК України з віндикаційним позовом до суду може звернутися саме власник майна, або законний користувач майна  (див., наприклад, постанови Велика Палата Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі № 461/12525/15-ц (пункт 95), від 18 квітня 2023 року у справі № 357/8277/19).
 
Суд апеляційної інстанції належно не перевірив правовий статус спірного майна та повноваження Яворівської КЕЧ звертатися до суду із самостійним позовом, без Міністерства оборони України, про витребування цього майна на свою користь.
 
Крім того, вказуючи, що позовні вимоги позивача до  ОСОБА_1 є обґрунтованими, суд апеляційної інстанції повинен був перевірити, чи не пропущено позивачем строк позовної давності, про застосування наслідків спливу якого було заявлено представником відповідача ОСОБА_1 у суді першої інстанції. Суд апеляційної інстанції взагалі не врахував такої заяви та не навів жодного правового висновку щодо цього.
 
Відповідно до пункту 1 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо, зокрема, суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу.
 
Оскільки суд касаційної інстанції позбавлений процесуальної можливості під час розгляду справи в касаційному порядку встановлювати нові обставини або вважати доведеними обставини, що не були встановлені судами попередніх інстанцій, суд апеляційної інстанції не забезпечив повного та всебічного розгляду справи, то усунути вказані недоліки розгляду справи на стадії касаційного перегляду неможливо, тому справу необхідно передати на новий розгляд до апеляційного суду.
 
Керуючись статтями 400, 402, 409, 411, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу  ОСОБА_1 , яка подана його                 представником - адвокатом Саницьким Андрієм Ігоровичем,задовольнити частково.
 
Постанову Львівського апеляційного суду від 23 травня 2024 року скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий   Судді:	Д. Д. Луспеник   І. Ю. Гулейков   Б. І. Гулько   Г. В. Коломієць   Р. А. Лідовець