Номер провадження: 22-ц/813/125/25 
Справа № 760/6641/20
Головуючий у першій інстанції Козирський Є. С.
Доповідач Карташов О. Ю.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.02.2025 року                                                                  м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Карташова О.Ю.

суддів: Коновалової В.А., Кострицького В.В.

за участю секретаря судового засідання - Рудуман А.О.

учасники справи:
позивач – ОСОБА_1 
відповідачі – ОСОБА_2 , Відділ державної виконавчої служби Овідіопольського районного управління юстиції Одеської області
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду
апеляційну скаргу ОСОБА_1 
на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 26 березня 2021 року
у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Відділу державної виконавчої служби Овідіопольського районного управління юстиції Одеської області, про відшкодування матеріальної та моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

У березня 2020 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , Відділу державної виконавчої служби Овідіопольського районного управління юстиції Одеської області, про відшкодування матеріальної та моральної шкоди.
В обґрунтування позов зазначив, що 07.11.2014 року він отримав постанову відділу ДВС Овідіопольського РУЮ Одеської області про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 14 червня 2013 року яка була винесена при примусовому виконання виконавчого листа № 2-5099/12 виданого 22.04.2013 року Овідіопольським районним судом Одеської області про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 суми боргу у розмірі 23878,95 грн, в рамках виконавчого провадження.
В порушення вимог п. 4 ст. 57 ЗУ «Про виконавче провадження» державним виконавцем не було надано копії постанови про арешт майна боржника та не надіслано не пізніше наступного робочого дня після її винесення. Дана постанова була винесена з письмової заяви ОСОБА_2 щодо ОСОБА_1 . Дана дія державного виконавця визнана незаконною, а опис й арешт земельної ділянки помилковими і безпідставними, оскільки ОСОБА_1 позивач по справі не був боржником згідно виконавчого листа №2-5099/12 виданого 22.04.2013 року Овідіопольським районним судом про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суми боргу у розмірі 23878,95 грн.
02.12.2014 року ОСОБА_1 подав позов до Овідіопольського районного суду Одеської області про зняття арешту з майна (справа № 509/5200/14-ц).
27.07.2016 року рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області відмовлено в задоволенні позову.
05.08.2016 року ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу до Апеляційного суду Одеської області. 
18.11.2016 року рішенням Апеляційного суду Одеської області скасовано рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 27.07.2016 року, позов задоволено частково.
21 червня 2018 року колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду винесла постанову щодо залишення без змін рішення Апеляційного суду Одеської області від 08.11.2016 року.
Також зазначає, що під час розгляду справи №509/5200/14-ц паралельно відповідачем у березні 2015 року було подано позов до Одеського окружного адміністративного суду (справа № 815/1922/15) про визнання незаконними дій державного реєстратора прав на нерухоме майно та скасування державної реєстрації.
02.05.2018 року Постановою колегії суддів Касаційного адміністративного Верховного Суду було залишено без змін Постанову Одеського окружного адміністративного суду від 19 жовтня 2015 року та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 15 грудня 2015 року по справі № 815/1922/15: дії державного реєстратора прав на нерухоме майно були визнані незаконно та скасовано державну реєстрацію прав власності на майно ОСОБА_1 , а саме: на 1/1 земельної ділянки площею 0,122 га, кадастровий номер 5123755100:02:004:0547, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , яка належала ОСОБА_1 .
Після отримання рішення Верховного Суду по справі № 509/5200/14-ц , він звернувся для реєстрації свого майна до відповідної державної установи, але йому було відмовлено, оскільки реєстрація майна була скасована Постановою Верховного Суду по справі №815/19221/15, що в свою чергу знову спонукало його до подання позову до Овідіопольського районного суду про визнання права власності на нерухоме майно (справа №509/5326/18).
Рішенням від 21.03.2019р. яке вступило в силу 22.04.2019 визнано за ОСОБА_1 право власності на земельну ділянку площею 0,122 га, кадастровий номер 5123755100:02:004:0547, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), розташованої за адресою : АДРЕСА_2 .
Таким чином, позивач вважає дії державного виконавця незаконними, оскільки виконавець не здійснював належним чином своїх повноважень, передбачених законом, чим завдав позивачу моральну шкоду, оскільки ОСОБА_1 змушений був неодноразово звертатися із заявами до державного виконавця з метою усунення визначених порушень, проте його заяви не розглядались, рішення ніякого державний виконавець не приймав. Внаслідок дій відповідача він втратив спокій, душевну рівновагу, втратив нормальний сон, вимушений був додавати зусиль для нормалізації свого душевного та фізичного стану.
Розмір моральної шкоди ОСОБА_1 оцінив в розмірі 50000 грн та вважає даний розмір коштів справедливою компенсацію за його душевні та моральні страждання.
Також зазначає, що йому була нанесена матеріальна шкода (збитки), яка згідно розрахунку становить: вартість медичних препаратів 15909,44 грн, виїзди на засідання судів по справам: (509/5200/14-ц) – 10 засідань, 815/1922/15- 15 засідань) середня вартість квитків в напрямку Київ – Одеса – Київ (потяг №105-106) при середній вартості квитка 600 грн в одному напрямку складає – 30000 грн. Таким чином, загальний розмір матеріальної шкоди (збитків) складає 45909,44 грн.

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції

Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 26 березня 2021 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Відділу державної виконавчої служби Овідіопольського районного управління юстиції Одеської області, про відшкодування матеріальної та моральної шкоди.

Рішення суду вмотивовано тим, що відсутні підстави вважати, що діями чи бездіяльністю відповідачів у справі заподіяно ОСОБА_1 будь-які збитки, будь-яку майнову шкоду. Вимоги позову не ґрунтуються на вимогах закону, а відтак є необґрунтованими і задоволенню судом не підлягають.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій зазначає, що оскаржуване рішення було винесено на підставі неповного з`ясування та недоведеності всіх обставин, що мають істотне значення для справи, а також з порушенням норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 26.03.2021 року, та прийняти нове рішення, в якому позовні вимоги позивача задовольнити у повному обсязі, а саме: стягнути на його користь з Державного бюджету України через Держказначейську службу України, шляхом списання з рахунку, призначеного для відшкодування шкоди, завданої рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, 22954 гривень реальних збитків та 25000 гривень моральної шкоди; стягнути з ОСОБА_2 на його користь завданої йому шкоди у розмірі 22954 гривень реальних збитків та 25000 гривень моральної шкоди.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга вмотивована тим, що протягом 10 років неправомірна бездіяльність державного виконавця призвело не лише до порушення передбачених законом термінів виконання судового рішення, а й до унеможливлення його виконання взагалі. Крім того, звертається увага на те, що відповідачі 7 років з дня накладення арешту не давали можливості апелянту продовжувати будівництво будинку.
На думку апелянта, йому була нанесена матеріальна шкода (збитки) яка згідно розрахунку становить: вартість медичних препаратів 15909,44 грн, виїзд на засідання судів по справам. Крім того, апелянту була спричинена і моральна шкода, яка виявилась в тому, що відповідачі своїми діями принизили його честь та гідність та ділову репутацію. Апелянт відчуває сильні моральні страждання і нервовий стрес. Порушився нормальний хід його життя, доводиться пояснювати і спростовувати брехню, поширювану Відповідачем 1 перед співробітниками і близькими людьми, що вимагає додаткової організації його життя. Доказування в судах всіх інстанцій про порушене право протягом років коштувало апелянту нервів, страждань та погіршення самопочуття.

Щодо відзиву на апеляційну скаргу

Ознайомившись із поданою апеляційною скаргою ОСОБА_1 , відповідач ОСОБА_2 в інтересах якої діє адвокат Конова Л.М. подала відзив, в якому зазначила, що позивачем не доведено, що ОСОБА_2 вчинила протиправні дії, щодо апелянта, які потягли за собою спричинення матеріальної та моральної шкоди, і тому суд прийняв законне і обґрунтоване рішення, щодо відмови у позові. Просила апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 26.03.2021 року без змін.

Рух справи

07.05.2021 року на адресу апеляційного суду надійшли матеріали цивільної справи № 760/6641/20 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Відділу державної виконавчої служби Овідіопольського районного управління юстиції Одеської області, про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, з апеляційною скаргою від позивача ОСОБА_1 на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 26.03.2021 року.
Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями Одеського апеляційного суду від 07.05.2021 року, по даній справі визначено склад суду, а саме: головуючий суддя: ОСОБА_5 , судді учасники колегії: ОСОБА_6 , ОСОБА_7 .
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 12.05.2021 року відкрито провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 .
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 27.05.2021 року підготовка справи до судового розгляду в апеляційній інстанції закінчена, справу призначено до розгляду.
Рішенням Вищої ради правосуддя № 126/0/15-23 від 21.02.2023 року суддю ОСОБА_6 звільнено у відставку з посади судді.
Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 07.04.2023 року, до складу учасників колегії визначено суддю ОСОБА_8 .
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 17.04.2023 року, колегією суддів у складі головуючого судді ОСОБА_5 , суддів Сєвєрової Є.С., Комлєвої О.С. призначено справу до розгляду.
Рішенням Вищої ради правосуддя № 763/0/15-23 від 01.08.2023 року суддю ОСОБА_5 звільнено у відставку з посади судді.
Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10.08.2023 року головуючим по справі визначено суддю Князюка О.В.
Відповідно до розпорядження № 8081 від 29.08.2023 року, здійснено заміну суддів Сєвєрової Є.С., Комлєвої О.С.
Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 29.08.2023 року, до складу учасників колегії по справі визначено суддів ОСОБА_9 , Погорєлову С.О.
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 29.08.2023 року колегією суддів у складі головуючого судді Князюка О.В., суддів учасників колегії Заїкіна А.П., Погорєлової С.О. призначено справу до апеляційного розгляду у відкритому судовому засіданні.
Рішенням Вищої ради правосуддя № 941/0/15-23 від 28.09.2023 року суддю ОСОБА_10 звільнено у відставку з посади судді.
Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 18.10.2023 року головуючим по справі визначено суддю Карташова О.В.
Відповідно до розпорядження № 9469 від 02.11.2023 року, здійснено заміну суддів Заїкіна А.П., Погорєлової С.О.
Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 02.11.2023 року, до складу учасників колегії по справі визначено суддів Коновалову В.А., Стахову Н.В.
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 02.11.2023 року колегією суддів у складі головуючого судді Карташова О.Ю., суддів учасників колегії Коновалової В.А., Стахової Н.В. прийнято до провадження та призначено справу до апеляційного розгляду у відкритому судовому засіданні.
Рішенням Вищої ради правосуддя № 2518/0/15-24 від 20.08.2024 року суддю Стахову Н.В. звільнено, у зв`язку з поданням заяви про відставку.
Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10.10.2024 року суддю Стахову Н.В. замінено на суддю Кострицького В.В.

Узагальнені доводи та заперечення учасників справи

ОСОБА_1 у судовому засіданні надав пояснення антологічним які викладені ним у апеляційній скарзі, просив апеляційну скаргу задовольнити у повному обсязі.
Представник відповідачки ОСОБА_2 адвокат Конова Л.М. у судовому засіданні заперечувала проти задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 та просила рішення суду залишити без змін.
Інші учасники справи, у судове не з`явилися, про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги були повідомлені належним чином.
Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

В Овідіопольському РВДВС ПМУМЮ (м. Одеса) на примусовому виконанні перебувало виконавче провадження № 38021501 по примусовому виконанню виконавчого листі № 205099/12 виданого 22.04.2013 року Овідіопольським районним судом про: стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 суми боргу 23878,95 грн. Виконавче провадження відкрито 20.05.2013 року.
В ході виконання державним виконавцем було здійснено ряд заходів примусового виконання, які полягали у виявлені та арешту майна боржника ОСОБА_3 .
На запит державного виконавця, щодо наявності за боржником земельних ділянок відділом Держземагенства в Овідіопольському районі Одеської області, відповідь від 12.06.2013 року, до відділу спрямовано копію державного акту на право власності на земельну ділянку гр. ОСОБА_3 , за адресою АДРЕСА_2 .
14.06.2013року постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження на підставі ст. 57 ЗУ «Про виконавче провадження», яка діяла на момент вчинення виконавчих дій, накладено арешт на майно боржника ОСОБА_3 , а саме: на земельну ділянку площею 0,122 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 .
16.05.2014 року боржник ОСОБА_3 надав до відділу заяву та повідомив, що земельна ділянка, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 продана ОСОБА_1 , також, на вказаній земельній ділянці знаходиться будинок незавершеного будівництва, який належить ОСОБА_1 , але правовстановлюючі документи, що вказане майно належить іншій особі не надано.
29.10.2014 року до відділу надійшла заява ОСОБА_1 , про зняття арешту з земельної ділянки за адресою АДРЕСА_2 .
05.11.2014 року ОСОБА_1 надано відповідь, щодо згідно ст. 60 ЗУ «Про виконавче провадження», яка діяла на момент вчинення виконавчих дій, особа яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може завернутися до суду з позовом про визнання права власності на таке майно і про зняття з нього арешту.
Державний виконавець при здійснені та прийняті рішень керується ЗУ «Про виконавче провадження». Статтею 60 в редакції яка діяла на момент вчинення дій та статтею 59 ЗУ «Про виконавче провадження» чітко зазначено в яких випадках арешт з майна знімається.
При розгляді заяви ОСОБА_1 , законних підстав для знаття арешту не було, тому надано відповідь звернутись до суду, що також передбачено статтею.
У листопаді 2014 року ОСОБА_1 звернувся до Овідіопольського районного суду Одеської області з позовом про зняття арешту з майна, у якому з урахуванням уточнень зазначив, що на підставі договору дарування від 19.02.2009 р. йому на праві власності належать незавершений будівництвом житловий будинок з господарчими будівлями та спорудами, а також земельна ділянка площею 0,122 га, кадастровий номер 5123755100:02:004:0547, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_2 .
Позивач просив: визнати неправомірними дії державного виконавця ВДВС Овідіопольського РУЮ щодо накладення постановою від 14.06.2013 р. арешту на земельну ділянку та заборони її відчуження; скасувати зазначену постанову державного виконавця; звільнити земельну ділянку з-під арешту та виключити з акту опису нерухомого майна, скасувати заборону її відчуження; виключити з Єдиного реєстру заборон відчуження нерухомого майна відповідний реєстраційний запис.
Рішенням по справі № 509/5200/14-ц від 27.07.2016 року Овідіопольським районним судом Одеської області в позовних вимогах відмовлено.
Рішення Овідіопольського районного суду Одеської області було оскаржено в апеляційному порядку, де позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. Вирішено: скасувати арешт та заборону відчуження, який накладено постановою від 14 червня 2013 року державного виконавця відділу державної виконавчої служби Овідіопольського районного управління юстиції, на земельну ділянку площею 0,122 га, кадастровий номер 5123755100:02:004:0547, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 ; Виключити з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запис від 21.06.2013 року №1401218 про арешт земельної ділянки площею 0,122 га, кадастровий номер 5123755100:02:004:0547, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 ; Виключити з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна запис від 18.10.2013року за №3464218 про заборону відчуження земельної ділянки площею 0,122 га, кадастровий номер 5123755100:02:004:0547, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 . В решті позову відмовлено.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція апеляційного суду

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду приходить до наступного.
Зі змісту статті 367 ЦПК України вбачається, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до положень ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).
Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частина четверта статті 12 ЦПК України).
Згідно з положенням частини третьої статті 13 ЦПК України учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.
Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Застосовані норми права та мотиви, з яких виходить апеляційний суд

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України, частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.
Статтею 56 Конституції України встановлено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
За змістом ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
В силу ч. 1 ст. 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.
Отже, за змістом наведених норм права в деліктних правовідносинах юридичною підставою відповідальності, яка виникає внаслідок заподіяння шкоди, є склад цивільного правопорушення. До його елементів належать протиправна поведінка завдавача шкоди, настання шкоди, причинно-наслідковий зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою завдавача шкоди, вина останнього.
При цьому на потерпілого (позивача) покладається обов`язок довести факт неправомірної поведінки відповідача, заподіяння ним шкоди та її розмір, а також причинно-наслідковий зв`язок між протиправною поведінкою завдавача шкоди та негативними наслідками. У свою чергу, відповідач має довести відсутність своєї вини у спричиненні шкоди потерпілому (позивачу).
У випадку завдання громадянинові шкоди внаслідок незаконних рішень, дій або бездіяльності органів державної влади, їх посадових і службових осіб шкода відшкодовується у повному обсязі незалежно від вини цих органів та осіб.
Статтею 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. 
Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

У справі, яка переглядається, встановлено, що Рішення Овідіопольського районного суду Одеської області було оскаржено в апеляційному порядку, де позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. Скасовано арешт та заборону відчуження, які накладені постановою від 14 червня 2013 року державного виконавця відділу державної виконавчої служби Овідіопольського районного управління юстиції, на земельну ділянку площею 0,122 га, кадастровий номер 5123755100:02:004:0547, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 ; Виключити з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запис від 21.06.2013року №1401218 про арешт земельної ділянки площею 0,122 га, кадастровий номер 5123755100:02:004:0547, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 ; Виключити з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна запис від 18.10.2013року за №3464218 про заборону відчуження земельної ділянки площею 0,122 га, кадастровий номер 5123755100:02:004:0547, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 . В решті позову відмовлено.
Разом з цим, зазначеним судовим рішенням встановлено, що позовні вимоги про визнання неправомірними дій державного виконавця по накладенню арешту та заборони відчуження земельної ділянки — задоволенню не підлягають, оскільки при винесенні постанови від 14.06.2013 року про арешт майна боржника, державний виконавець не мав відомостей про реєстрацію права власності на земельну ділянку за ОСОБА_1 , оскільки останній не здійснив таку реєстрацію.

Правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, є правопорушення, що включає, як складові, елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Разом з тим, обов`язок доведення наявності шкоди, протиправності діяння та причинно-наслідкового зв`язку між ними покладається на позивача. Відсутність однієї складової цивільно-правової відповідальності є підставою для відмови у задоволенні позову.
Отже, визначальним у вирішенні такої категорії спорів є доведення всіх складових деліктної відповідальності, на підставі чого суд встановлює наявність факту заподіяння позивачу посадовими особами органів державної влади моральної шкоди саме тими діями, які встановлені судом.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постановах Верховного Суду.
У справі, що переглядається, суд першої інстанції встановив, що позивач в судовому порядку довів протиправність постанови державного виконавця, але не довів неправомірність дій державного виконавця по накладенню арешту та заборони відчуження земельної ділянки. Зазначене підтверджує відсутність складових частин для покладення на відповідача обов`язку відшкодувати моральну шкоду.
Саме лише задоволення позову не є безумовною підставою для висновку про наявність причинного зв`язку між діями державного виконавця та заподіяною шкодою. Причинний зв`язок, як обов`язковий елемент відповідальності за заподіяння збитків, між протиправною поведінкою та шкодою виражається в тому, що шкода повинна бути об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди. Зокрема, доведенню підлягає, що протиправні дії чи бездіяльність заподіювача є причиною, а збитки, які виникли у потерпілої особи - безумовним наслідком такої протиправної поведінки.
Подібні висновки зробив Верховний Суд у постанові від 20 березня 2019 року у справі № 918/203/18 (пункт 28).
Будь-яких доказів заподіяння позивачу саме моральних страждань поведінкою державного виконавця та ОСОБА_2 , крім загального опису таких страждань у позові та апеляційній скарзі, а саме доказів погіршення здоров`я або настання інших втрат немайнового характеру внаслідок моральних страждань, або інших негативних явищ, що настали внаслідок бездіяльності відповідачів, позивач суду не надав.
Доводи апеляційної скарги про неповне з`ясування та недоведеність всіх обставин, що мають значення для справи є неспроможними та засновані на невірному розумінні законодавства та висновків районного суду не спростовують.
Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та практику Суду як джерело права.
Європейський суд з прав людини у справі «Thoma v. Luxembourg» (Тома проти Люксембургу)» від 29 березня 2001 року використав принцип, за яким сам факт визнання порушеного права є достатнім для справедливої сатисфакції.
Рішення суду ґрунтується на повно і всебічно досліджених обставинах справи та ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.

Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Висновки суду першої інстанції відповідають обставинам справи, які судом установлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судом правильно застосовані.

Керуючись ст. 367, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст. 384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 26 березня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення.
Касаційна скарга може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду.

Головуючий О.Ю. Карташов

Судді                                                                                            В.А. Коновалова

В.В. Кострицький