ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 квітня 2025 року	Львів	Справа № 944/5641/24 пров. № А/857/10130/25	
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:
Головуючого судді Сеника Р.П.,
суддів Качмара В.Я., Онишкевича Т.В., 
з участю секретаря судового засідання Волчанського А.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Яворівського районного суду Львівської області від 03 березня 2025 року у справі №944/5641/24 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління патрульної поліції у Львівській області Департаменту патрульної поліції про визнання дії та бездіяльності протиправними, -

суддя в 1-й інстанції Швед Н.П.,
дата ухвалення рішення 03.03.2025,
місце ухвалення судового рішення м. Яворів,
дата складання повного тексту судового рішення 05.03.2025,

В С Т А Н О В И В :
Позивач ОСОБА_1 (далі - апелянт) звернувся в суд з адміністративним позовом до Управління патрульної поліції у Львівській області Департаменту патрульної поліції про скасування постанови в справі про адміністративне правопорушення.
В обґрунтування своїх заявлених позовних вимог покликається на те, що спірна постанова є незаконною та винесеною з порушенням норм чинного законодавства, оскільки, дії працівників поліції не відповідали нормам Закону України «Про Національну поліцію» та Наказу Міністерства Внутрішніх справ України від 07.11.2015 року №1395 «Про затвердження Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі», а також Наказу Міністерства Внутрішніх справ України від 18.12.2018 року №1026 «Про затвердження Інструкції із застосування органами та підрозділами поліції технічних приладів і технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозаписів».
За змістом постанови причиною зупинки його транспортного засобу, на думку працівника поліції, стало перевищення встановленого обмеження швидкості руху більше як на 20 км/год., а саме те, що він рухався із швидкістю 75 км/год.
Інспектор поліції вимірював швидкість на вимірювальний пристрій ТruCAM №000751. Однак під час ознайомлення з документами та самим пристроєм ТruCAM позивач не побачив, що такий був опломбований, що свідчить про відсутність законодавчих підстав для зупинки його транспортного засобу.
Також під час здійснення зупинки він звернув увагу на те, що вимірювальний пристрій ТruCAM знаходився у руках працівника поліції, однак, за законом працівники поліції зобов`язані технічно вмонтовувати такі пристрої, а не тримати такі в руках.
З відеозапису долученого до відзиву слідує що ТruCAM LTI 20/20 ТС 000751 перебував в руках поліцейського під час фіксування адміністративного правопорушення, що суперечить ст. 40 Закону України "Про Національну поліцію” .
Беручи до уваги вищенаведене, вважає, що старшим лейтенантом поліції Садовою І.В. було надумано сам факт вчинення ним правопорушення, оскільки, фіксація на технічний пристрій відбувалась із рук поліцейського, що є неналежним доказом у справі про порушення правил дорожнього руху, а саме, перевищення швидкості.
Просить суд заявлені позовні вимоги задовольнити, постанову серії ЕНА №3127979 від 25.09.2024, якою його притягнуто до адміністративної відповідальності за правопорушення передбачені ч. 1 ст. 126 та ч. 1 ст. 122 КУпАП з врахуванням ст. 36 КУпАП, скасувати, та закрити провадження у справі.
Рішенням Яворівського районного суду Львівської області від 03.032025 у цій справі в задоволенні позову відмовлено.
Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції, сторона позивача оскаржила таке в апеляційному порядку.
В апеляційній скарзі зазначає, що рішення суду першої інстанції є незаконним та таким, що не відповідає фактичним обставинам справи.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначено, що 25.09.2024 позивач не вчиняв жодних порушень Правил дорожнього руху, здійснював керування транспортним засобом у межах відповідних Правил. За відсутності факту надання доказів нібито вчиненого правопорушення, тобто належного документування такого, у позивача був відсутній обов`язок пред`являти представнику поліції посвідчення водія та інші документи на транспортний засіб.
З матеріалів справи неможливо встановити, що фіксування режиму швидкості транспортного засобу, яким керував позивач відбулося в межах населеного пункту. 
Також зазначено про те, що фіксація швидкості руху відбулася з порушенням норм чинного законодавства, прилад не був закріплений стаціонарно, а перебував у руках поліцейського, що може зумовлювати похибку, ніж передбачена свідоцтвом про повірку що ставить під сумнів зафіксовану швидкість руху автомобіля, яким керував позивач.
Апелянт просив рішення Яворівського районного суду Львівської області від 03.03.2025 у цій справі скасувати та прийняти нове рішення, яким позов ОСОБА_1 задоволити повністю.
Відповідач правом подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.
Згідно з ч. 4 ст. 304 Кодексу адміністративного судочинства України (далі – КАС України) відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не прибули, про дату, час і місце  апеляційного розгляду повідомлені належним чином, а тому, суд апеляційної інстанції, відповідно до ч. 4 ст. 229, п. 2 ч. 1 ст. 311 та ч. 2 ст. 313 КАС України, вважає можливим проведення розгляду справи за їхньої відсутності без здійснення фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши обставини справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла переконання, що вона не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем правомірно було винесено оскаржувану постанову від 25.09.2024 серії ЕНА якою позивача притягнуто до адміністративної відповідальності за правопорушення передбачене ч. 1 ст. 126 та ч. 1 ст. 122 КУпАП, з врахуванням ст. 36 КУпАП, тому в задоволенні позову слід відмовити у повному обсязі.
Розглядаючи спір апеляційний суд виходить із такого.
Встановлено та підтверджено матеріалами справи, що постановою інспектора 2 взводу 4 роти 2 батальйону Управління патрульної поліції у Львівській області старшим лейтенантом поліції Садовою Іриною Василівною відносно ОСОБА_1 винесена постанова про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕНА №3127979 від 25.09.2024.
Відповідно до постанови серії ЕНА №3127979 від 25.09.2024 об 09:45 год. на автодорозі в с. Підберізці Львівської області керував транспортним засобом марки «SKODA SUPERB» д.н.з. НОМЕР_1 із швидкістю 75 км/год, тобто перевищив встановлену швидкість руху більше ніж на 20 км/год, швидкість руху вимірювалася приладом ТruCAM №000751, та в подальшому не пред`явив на вимогу працівника поліції посвідчення водія відповідної категорії і реєстраційний документ на транспортний засіб, тобто, порушив п. 12.4 та п. 2.1а Правил Дорожнього Руху України, чим вчинив адміністративні правопорушення, передбачені ч. 1 ст. 122 КУпАП та ч. 1 ст. 126 КУпАП, та з урахуванням вимог ст. 36 КУпАП, адміністративне стягнення на нього було накладено за ч. 1 ст. 126 КУпАП у вигляді штрафу в розмірі 425грн.
Не погоджуючись із спірною постановою, позивач звернувся до суду із позовом.
З приводу спірних правовідносин колегія суддів зазначає таке.
Спірні правовідносини врегульовані Конституцією України, Кодексом України про адміністративні правопорушення (далі - КУпАП), Законами України «Про Національну поліцію» від 02.07.2015 №580-VIII (далі - Закон №580-VIII), «Про дорожній рух» від 30.06.1993 №3353-XII (далі - Закон №3353-ХІІ), Правилами дорожнього руху, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 №1306 (далі - ПДР).
Так, відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
У частині першій статті 3 Закону №580-VIII закріплено, що у своїй діяльності поліція керується Конституцією України, міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цим та іншими законами України, актами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, а також виданими відповідно до них актами Міністерства внутрішніх справ України, іншими нормативно-правовими актами.
Статтею 14 Закону №3353 встановлено, що учасники дорожнього руху зобов`язані знати і неухильно дотримуватися вимог цього Закону, правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху, створювати безпечні умови для дорожнього руху, не завдавати своїми діями або бездіяльністю шкоди підприємствам, установам, організаціям і громадянам, виконувати розпорядження органів державного нагляду та контролю щодо дотримання законодавства про дорожній рух.
Відповідно до п.п. 1.3, 12.4 ПДР учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил, а також бути взаємно ввічливими.
Особи, які порушують ці правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.
У населених пунктах рух транспортних засобів дозволяється із швидкістю не більше 50 км/год. Таке обмеження стосується населених пунктів, позначених дорожнім знаком 5.45 «Початок населеного пункту» і скасовується знаком 5.46 «Кінець населеного пункту».
Згідно з ч. 1 ст. 122 КУпАП перевищення встановлених обмежень швидкості руху транспортних засобів більш як на двадцять кілометрів на годину, порушення вимог дорожніх знаків та розмітки проїзної частини доріг, правил перевезення вантажів, буксирування транспортних засобів, зупинки, стоянки, проїзду пішохідних переходів, ненадання переваги у русі пішоходам на нерегульованих пішохідних переходах, а так само порушення встановленої для транспортних засобів заборони рухатися тротуарами чи пішохідними доріжками, - тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі двадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
Відповідно до статті 14 Закону України «Про дорожній рух» учасники дорожнього руху зобов`язані знати і неухильно дотримуватися вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху, створювати безпечні умови для дорожнього руху, не завдавати своїми діями або бездіяльністю шкоди підприємствам, установам, організаціям і громадянам, виконувати розпорядження органів державного нагляду та контролю щодо дотримання законодавства про дорожній рух.
Також, відповідно до приписів п. 1.3. ПДР України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року №1306, учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил. Особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством (пункт 1.9).
Відповідно до пункту 2.1 ПДР водій механічного транспортного засобу повинен мати при собі посвідчення на право керування транспортним засобом відповідної категорії, реєстраційний документ на транспортний засіб, чинний страховий поліс (страховий сертифікат "Зелена картка") про укладення договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів або чинний внутрішній електронний договір зазначеного виду обов`язкового страхування у візуальній формі страхового поліса (на електронному або паперовому носії), відомості про який підтверджуються інформацією, що міститься в єдиній централізованій базі даних, оператором якої є Моторне (транспортне) страхове бюро України.
За приписами пункту 2.4 ПДР  на вимогу працівника поліції водій повинен зупинитися з дотриманням вимог цих Правил, а також пред`явити для перевірки документи, зазначені у пункті 2.1 ПДР.
Аналогічні положення закріплені законодавцем також у статті 16 Закону України «Про дорожній рух», а саме: водій зобов`язаний мати при собі та на вимогу поліцейського, пред`являти для перевірки посвідчення водія, реєстраційний документ на транспортний засіб, а у випадках, передбачених законодавством, - страховий поліс (сертифікат) про укладення договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (стаття 16 Закону України «Про дорожній рух»).
Відповідно до ч. 1 ст. 126 КУпАП керування транспортним засобом особою, яка не має при собі або не пред`явила у спосіб, який дає можливість поліцейському прочитати та зафіксувати дані, що містяться в посвідченні водія відповідної категорії, реєстраційному документі на транспортний засіб, а також полісі (договорі) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (страхового сертифіката «Зелена картка»), або не пред`явила електронне посвідчення водія та електронне свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу, чинний внутрішній електронний договір зазначеного виду обов`язкового страхування у візуальній формі страхового поліса, а також інших документів, передбачених законодавством, - тягне за собою накладення штрафу в розмірі двадцяти п`яти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
У ст. 245 КУпАП закріплено, що завданням провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.
Згідно зі ст. 251 КУпАП доказами у справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Відповідно до ст. 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Згідно зі ст. 36 КУпАП при вчиненні однією особою двох або більше адміністративних правопорушень адміністративне стягнення накладається за кожне правопорушення окремо.
Якщо особа вчинила кілька адміністративних правопорушень, справи про які одночасно розглядаються одним і тим же органом (посадовою особою), стягнення накладається в межах санкції, встановленої за більш серйозне правопорушення з числа вчинених. До основного стягнення в цьому разі може бути приєднано одне з додаткових стягнень, передбачених статтями про відповідальність за будь-яке з вчинених правопорушень.
Системний аналіз викладених правових норм надає підстави стверджувати, що правовою підставою для притягнення особи до адміністративної відповідальності, передбаченої частиною першою статті 126 КУпАП, є наявність відповідного складу правопорушення, а саме керування транспортним засобом особою, яка не пред`явила у спосіб, який дає можливість поліцейському прочитати та зафіксувати дані, що містяться в посвідченні водія відповідної категорії, реєстраційному документі на транспортний засіб, а також полісі (договорі) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.
Пунктом 2 ч. 1 ст. 32 Закону №580-VIII передбачено що поліцейський має право вимагати в особи пред`явлення нею документів, що посвідчують особу, та/або документів, що підтверджують відповідне право особи, якщо існує достатньо підстав вважати, що особа вчинила або має намір вчинити правопорушення (одна із вичерпного переліку підстав).
Твердження позивача про те, що він не порушував швидкісного режиму руху, апеляційний суд вважає неаргументованим, оскільки воно спростовується наявними у матеріалах справи доказами, зокрема відеозаписом з приладу ТruCAM LTI 20/20 TC000751 та фото безпосередньо спірного правопорушення з вказаного приладу.
Крім того з показів приладу ТruCAM вбачається чітке місце перевищення Позивачем швидкості, яке знаходиться в межах населеного пункту. При цьому такі обставини підтверджуються матеріалами цієї справи, доказами, наданими саме відповідачем, і не спростовані апелянтом.
Разом з тим, колегія суддів не приймає до уваги доводи Апелянта про те, що використання приладу ТruCAM здійснювалося у непередбачений законодавством спосіб, оскільки в матеріалах справи містяться докази щодо його сертифікації, введення в експлуатацію та дійсності даних.
Твердження Апелянта про те, що інспектор не мав права використовувати прилад ТruCAM, тримаючи його в руках, є безпідставними, оскільки з технічної документації такого приладу вбачається, що саме такий спосіб його застосування є належним і правомірним.
Доводи сторони позивача про те, що він не був притягнутий до відповідальності за порушення швидкісного режиму за ч. 1 ст. 122 КУпАП, апеляційний суд до уваги не приймає, оскільки вони спростовуються описовою частиною спірної постанови у якій, зокрема, відображено обставини як щодо перевищення Апелянтом дозволеної швидкості руху, так і щодо  ненадання до перевірки необхідних для встановлення особи документів. З  спірної постанови та долучених до справи матеріалів відеофіксації також вбачається, що обидва провадження було об`єднано в одне відповідно до ч. 2 ст. 36 КУпАП та накладено стягнення в межах санкції, встановленої за більш серйозне правопорушення з числа вчинених, тобто за ч.1 ст. 126 КУпАП.
Апеляційний суд також не може залишити поза увагою встановлені судом першої інстанції в ході судового розгляду обставини, зокрема, в судовому засіданні 24.02.2025 після дослідження відеозапису долученого до відзиву, позивач, на запитання суду пояснив, що дійсно з відеозапису вбачається що його автомобіль рухається у населеному пункті. Так дійсно, там стоїть знак обмеження швидкості, однак він таку не перевищував, та із відео не вбачається що саме він в цей час сидів за кермом даного автомобіля. Дій працівників поліції не оскаржував. Просив постанову серії ЕНА №3127979 від 25.09.2024, якою його притягнуто до адміністративної відповідальності за правопорушення передбачені ч. 1 ст. 126 та ч. 1 ст. 122 КУпАП з врахуванням ст. 36 КУпАП, скасувати, та закрити провадження у справі.
Однак після дослідження в судовому засіданні відеозапису долученого до відзиву, позивач надав пояснення, які кардинально відрізняються від викладених у позовній заяві, а саме те, що за кермом його автомобіля перебував не він, так як у даному автомобілі не видно добре його обличчя. Однак, як вбачається із позовної заяви та пояснень наданих позивачем в судовому засіданні до дослідження відеозапису, він стверджував, що його зупинили працівники поліції, безпідставно, та без належних доказів. Дій працівників поліції не оскаржував.
Положення ст. 7 КАС України передбачає, що суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Позиція сторін має бути визначеною юридично і доведеною безспірними доказами, якими в даній справі є конкретні документи та матеріали.
Разом з цим, на думку суду, позиція позивача у даній справі не є доведеною.
Кодекс адміністративного судочинства України передбачає не лише обов`язок суб`єкта владних повноважень (відповідача у справі) щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності (ч. 2 ст. 77 КАС України), але й обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення (ч. 1 ст. 77 КАС України).
Аналіз наявних матеріалів справи та правових норм свідчить, що відповідачем обґрунтовано визнано позивача винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122, ч. 1 ст. 126 КУпАП та правомірно накладено на позивача адміністративне стягнення у виді штрафу, а доводи, на які посилається позивач, не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи.
Суд вважає, що відповідач діяв у спосіб, передбачений законами України та правомірно притягнув позивача до адміністративної відповідальності. У той час, позивачем не надано належних та допустимих доказів, які б свідчили про обґрунтованість заявлених позовних вимог, а тому відсутні підстави для скасування оскаржуваної постанови.
Повноваження адміністративного суду у справах з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо притягнення до адміністративної відповідальності, визначені ст. 286 КАС України.
Так, відповідно до ч. 3 ст. 286 КАС України, за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право:
1) залишити рішення суб`єкта владних повноважень без змін, а позовну заяву без задоволення;
2) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і надіслати справу на новий розгляд до компетентного органу (посадової особи);
3) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення;
4) змінити захід стягнення в межах, передбачених нормативним актом про відповідальність за адміністративне правопорушення, з тим, однак, щоб стягнення не було посилено.
Постанова винесена уповноваженою особою, яка мала право розглядати справу про адміністративне правопорушення, з дотриманням правил чинного законодавства, на підставі наявних доказів про адміністративне правопорушення, на основі яких було встановлено винність ОСОБА_1 у вчинені адміністративного правопорушень передбачених ч. 1 ст. 122, ч. 1 ст. 126 КУпАП та немає підстав для скасування відповідної постанови, оскільки доказів, які мали спростувати факт наявності адміністративного правопорушення та обставини, що виключають адміністративну відповідальність, позивачем в межах розгляду даної справи не надано.
Таким чином, суд вважає, що постанова по справі про адміністративне правопорушення в даному випадку винесена у межах повноважень відповідача в порядок та спосіб визначений КУпАП із дотриманням встановленої процедури та з урахуванням усіх обставин у справі, а тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог.
Підсумовуючи викладене у сукупності, судом апеляційної інстанції не встановлено невідповідності спірної постанови ч. 2 ст. 2 КАС України, а тому така є правомірною, а позов таким, що задоволенню не підлягає.
Відповідно до частин першої - четвертої статті 242 КАС України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Відповідно до ч. 1 ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «РуїзТорія проти Іспанії», параграфи 29 - 30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.
У рішенні «Петриченко проти України» (параграф 13) Європейський суд з прав людини вказував на те, що національні суди не надали достатнього обґрунтування своїх рішень, та не розглянули відповідні доводи заявника, навіть коли ці доводи були конкретними, доречними та важливими.
Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.
Інші зазначені позивачем та його представником в апеляційній скарзі обставини, окрім вищеописаних обставин, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.
Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (ст. 316 КАС України).
З огляду на викладене суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що суд першої інстанції, вирішуючи даний публічно-правовий спір, правильно встановив фактичні обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а відтак апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.
Підстав для розподілу судових витрат за наслідками апеляційного перегляду справи у відповідності до вимог статті 139 КАС України немає.
Керуючись ст. ст. 229, 241, 242, 243, 286, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Яворівського районного суду Львівської області від 03.03.2025 у справі №944/5641/25 – залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя	 	Р. П. Сеник 	
судді	 	В. Я. Качмар 	
 	 	Т. В. Онишкевич  	
Повне судове рішення складено  17.04.25