Справа № 348/248/18 
Провадження № 22-ц/4808/34/25 
Головуючий у 1 інстанції Грещук Р. П. 
Суддя-доповідач Максюта 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
18 березня 2025 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд в складі колегії суддів:
головуючого (суддя-доповідач)         Максюти І.О., 
суддів:                                Луганської В.М., Мальцевої Є.Є.,        
секретаря                                Петріва Д.Б.,
з участю        представника особи, яка подала апеляційну скаргу, ОСОБА_1 адвоката Неште А.І., позивача ОСОБА_2 та його представника адвоката Госедло О.Д.,                        
розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа на стороні позивача: Пасічнянська сільська рада Надвірнянського району Івано-Франківської області про усунення перешкод в користуванні дорогою та зобов`язання вчинити дії, за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області, ухвалене суддею Грещуком Р.П. в м. Надвірна Івано-Франківської області 18 червня 2024 року, повний текст якого складено 02 липня 2024 року,
в с т а н о в и в :
Короткий зміст позовних вимог
У лютому 2018 року  ОСОБА_2 звернувся з позовом до ОСОБА_3 , третя особа на стороні позивача: Пасічнянська сільська рада Надвірнянського району Івано-Франківської області, про усунення перешкод в користуванні дорогою та зобов`язання вчинити дії. 
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що йому на праві приватної власності належить домоволодіння АДРЕСА_1 , набуте в порядку спадкування після смерті матері ОСОБА_4 3/4 частки, після смерті брата ОСОБА_5 - 1/4 частки.
Правовстановлюючі документи на земельну ділянку, яка є невід`ємною частиною домоволодіння, на день смерті матері були відсутні. При виготовленні документації йому стало відомо, що проїзд до його будинковолодіння зайнято гаражем ОСОБА_3 . Будь-якого іншого проїзду до будинковолодіння немає, своїми діями ОСОБА_3 перешкоджає доступу до його майна. 
Наявність дороги підтверджується будівельним паспортом на забудову земельної ділянки, виданим попередньому власнику ОСОБА_6 ; будівельним паспортом на забудову земельної ділянки, виданим ОСОБА_3 ; генеральним планом с. Пнів 1981 року та генеральним планом с. Пнів, виготовленим у 2000 році. 
Як вбачається з фрагменту генерального плану с. Пнів Надвірнянського району, розробленого Івано-Франківською філією «Діпромісто» у 1981 році, дорога повинна пролягати поруч з будинком ОСОБА_3 і з`єднуватися із сусідньою вулицею, тобто на місці, де ОСОБА_3 самовільно захопив цю частину дороги і де станом на сьогодні розташований побудований ним гараж. 
3 викопіювання нового генерального плану 2000 року вбачається, що дорога та площадка для розвороту автомобілів закінчується поза будинком ОСОБА_3 на відстані 4 метрів до гаражу. 3 будівельного паспорта на забудову земельної ділянки, виданого на підставі рішення виконкому Пнівської сільської ради від 16 червня 1972 року №12 ОСОБА_3 , в якому міститься план забудови земельної ділянки, вбачається, що дорога повинна бути шириною 10,0 м. 
Просив усунути перешкоди у користуванні дорогою місцевого значення по АДРЕСА_1 , шляхом зобов`язання ОСОБА_3 демонтувати металеву огорожу, фундамент огорожі, стовпчики та ворота, встановлені ним на дорозі, визначеній детальним планом території, біля свого домоволодіння, що розташоване в АДРЕСА_1 . Зобов`язати ОСОБА_3 не вчиняти у майбутньому будь-яких перешкод в користуванні дорогою місцевого значення, визначеною детальним планом території, по АДРЕСА_1 , біля свого домоволодіння, яке розташоване за адресою АДРЕСА_1 (а.с.2-7, том 1). 
Короткий зміст оскаржуваного рішення суду
Рішенням Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 18 червня 2024 року позов задоволено. Усунуто перешкоди у користуванні дорогою місцевого значення, яка іменується «вул. Федьковича», шляхом зобов`язання ОСОБА_3 , жителя АДРЕСА_1 , демонтувати металеву огорожу, фундамент огорожі, стовпчики та ворота, встановлені ним на дорозі, визначеній детальним планом території, біля свого домоволодіння, що розташоване в АДРЕСА_1 . Зобов`язано ОСОБА_3 не вчиняти у майбутньому будь-яких перешкод в користуванні дорогою місцевого значення, визначеною детальним планом території, яка іменується « АДРЕСА_1 , біля свого домоволодіння, що розташоване в АДРЕСА_1 . Стягнуто із ОСОБА_3 користь ОСОБА_2 1409 грн 60 коп сплаченого судового збору (а.с. 11-15, том 3).
Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що дорога, на якій відповідач встановив ворота та огорожу, є комунальною власністю. Згідно ч.34 ст.26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» виключно на пленарних засіданнях сільської ради вирішується питання регулювання земельних відносин. В судовому засіданні знайшли своє підтвердження доводи позивача про те, що за вказаних обставин відповідач чинить йому перешкоди в користуванні дорогою, що на переконання суду стороною відповідача не спростовано.
Додатковим рішенням Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області 18 липня 2024 року стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 28 800 грн витрат, пов`язаних з наданням професійної правничої допомоги (а.с. 35-37, том 3). 
Короткий зміст та узагальнюючі доводи апеляційної скарги
Не погоджуючись із таким рішенням суду, ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу з мотивів порушення норм матеріального права та процесуального права. 
Апелянт вказує, що йому згідно свідоцтва про право на жилий будинок, виданого виконавчим комітетом Пнівської сільської Ради народних депутатів 08.08.1988 року, належить на праві приватної власності домоволодіння N67 разом із господарськими будівлями та спорудами, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Право власності на зазначене домоволодіння зареєстроване в Івано-Франківському ОБТІ 08.08.1988 року в реєстровій книзі N41 за реєстровим номером 817. 
При цьому будівництво свого житлового будинку він здійснював на підставі свідоцтва на забудову садиби в сільських населених пунктах Української РСР. 
Згідно акту відводу земельної ділянки та розбивки споруд в натурі від 14.06.1972 року та плану забудови земельної ділянки, який додається до акту відводу, де крім меж та розмірів земельної ділянки, місця розташування житлового будинку та сараю, вбачається також, що вздовж межі земельної ділянки запланована дорога, відстань до якої від його житлового будинку має становити 7 метрів.
Відповідно до даного плану забудови земельної ділянки ним у 1980 році побудований житловий будинок та інші господарські споруди, а у 1987 році побудований гараж та загороджено домоволодіння парканом з металевих стовпів та сітки. 
Наголошує, що житловий будинок та гараж побудовано ним правомірно, без будь-яких порушень санітарних, пожежних, будівельних та інших норм з техніки безпеки, про що свідчить відповідь Інспекції Державного архітектурно-будівельного контролю у Івано-Франківській області NoH20/254 від 18.11.2011р. 
Судом не враховано, що при складані Генерального плану села Пнів у 2000 році вже перебувало у його власності збудоване майно з 1988 року, а при складанні генерального плану села чи внесення до нього змін при плануванні території, в будь-якому випадку, має бути враховано фактично забудовану місцевість, зокрема домоволодіння, які уже перебувають у власності громадян.
Крім того, детальним планом території кварталу встановлено від майданчику для розвороту до будинковолодіння ОСОБА_2 нову дорогу – проїзд. 
Вважає, що провадження в даній справі підлягає закриттю, оскільки Надвірнянським районним судом Івано-Франківської області у справі №2-911/2012 уже прийнято рішення про той самий предмет і з тих самих підстав.
Також заперечує проти витрат на правничу допомогу, стягнених додатковим рішенням суду, вважаючи їх неспівмірними зі складністю справи та такими, що не відповідають витраченим адвокатом часу та зусиллям через нескладність справи. Зазначає, що він є пенсіонером і переніс декілька інсультів, а тому в силу його можливостей та стану здоров`я не має можливості сплатити судові витрати на правничу допомогу.
Просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі (а.с. 42-49, том 3).
Позиція інших учасників справи
ОСОБА_2 подав відзив на апеляційну скаргу в якому доводи апеляційної скарги заперечив. Вказує, що рішення суду є законним та обґрунтованим, оскільки на даний час генеральний план 2000 року с. Пнів є чинним та відповідач його не оспорював (а.с.72-77, том 3). 
Іншими учасниками справи відзив на апеляційну скаргу не подано, що відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку. 
Заяви (клопотання) учасників справи
У судове засідання не з`явився представник третьої особиПасічнянської сільської ради Надвірнянського району Івано-Франківської області , про день, місце та час розгляду справи юридична особа повідомлена належним чином у спосіб направлення судової повістки про виклик до суду до електронного кабінету через підсистему «Електронний суд», яка доставлена 18.02.2025 року.
Відповідач ОСОБА_3 у судове засідання не з`явився, але забезпечене його представництво. 
Приймаючи до уваги, що неявка осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, не перешкоджає перегляду рішення суду в апеляційному порядку, апеляційним судом виконаний обов`язок щодо повідомлення осіб, які беруть участь у справі, про день, місце та час судового засідання, тому апеляційний суд розглянув справу за відсутності осіб, які не з`явилися у судове засідання.
Позиція Івано-Франківського апеляційного суду
Згідно з статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній та додатково поданими доказами, перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до ст. ст. 263, 264 ЦПК України рішення суду повинно бути законним i обґрунтованим. Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі  питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги  і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для  вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини  сторін випливають iз встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає  застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в  позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.
Вислухавши пояснення представника особи, яка подала апеляційну скаргу,  ОСОБА_1  адвоката Неште А.І., позивача ОСОБА_2  та його представника адвоката Госедла О.Д., доповідь судді, дослідивши матеріали справи та перевіривши, відповідно до ст.367 ЦПК України, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга необґрунтована.
Фактичні обставини справи
Судом встановлено, що позивач є власником домоволодіння АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 25.08.2011 року, після смерті матері ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 - 3/4 частини, на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 17.12.2014 року, після смерті брата ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 - 1/4 частини (а.с.140 том 1). Тобто домоволодіння належить позивачу в цілому.
Рішенням №8-13/17 від 23.02.2017 року XIII сесії Пнівської сільської ради 7 демократичного скликання ОСОБА_2 надано дозвіл на розробку детального плану території кварталу садибної забудови земельної ділянки для будівництва, обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. Рішення є складовою детального плану території, який додається до позовної заяви (а.с.23, том 1).
Зазначений детальний план території виготовлений КП «Архітектурно-планувальне бюро» Надвірнянської районної ради і затверджений рішенням №12-15/17 від 08.06.2017 року XV сесії Пнівської с/ради Надвірнянського району Івано-Франківської області 7 демократичного скликання (а.с.22, 24-36 том 1).
В подальшому, після виготовлення та затвердження детального плану території, земельна ділянка зареєстрована в Державному земельному кадастрі про земельні ділянки та їй присвоєно кадастровий номер 2624085601:02:004:0243, що встановлено з витягу з державного земельного кадастру про земельну ділянку №НВ-2602815062017 від 22.09.2017 року, який долучений до матеріалів справи (а.с.9-10, том 1).
Ця технічна документація із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд в АДРЕСА_1 , рішенням №26-19/17 від 12.10.2017 року XIX сесії Пнівської с/ради Надвірнянського району Івано-Франківської області 7 демократичного скликання була погоджена, затверджена і земельна ділянка площею 0,2498 га, передана позивачу ОСОБА_2 у власність (а.с.21, том 1).
Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 15.11.2017 року, індексний номер 103804000, власником земельної ділянки площею 0,2498 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд в АДРЕСА_1 , згідно рішення №26-19/17 від 12.10.2017 року XIX сесії Пнівської сільської ради Надвірнянського району Івано-Франківської області є ОСОБА_2 (а.с.12, том 1).
Окрім того, наявність дороги підтверджується будівельним паспортом на забудову земельної ділянки, виданого попередньому користувачу земельної ділянки ОСОБА_6 , будівельним паспортом на забудову земельної ділянки виданого ОСОБА_3 , генеральним планом с. Пнів 1981 року та генеральним планом с. Пнів, виготовленого у 2000 році.
Як встановлено з фрагменту генплану с. Пнів Надвірнянського району розробленого Івано-Франківською філією «Діпроміст» у 1981 році, дорога повинна пролягати повз будинок ОСОБА_3 і з`єднуватися з іншою вулицею населеного пункту.
З будівельного паспорта на забудову земельної ділянки, виданому ОСОБА_3 , в якому міститься план забудови земельної ділянки, видно, що дорога повинна бути шириною 10,0 м. В даному плані видно чіткі розміри земельної ділянки 23,0 м х 45,0 м. х 20,0 м. х 45,0 м (а.с.74, том 1).
Цей будівельний паспорт виготовлений на підставі рішення виконкому Пнівської с/ради від 16.06.1972 року № 12 (а.с.76, том 1).
Таким чином, вказану частину дороги Пнівська с/рада не надавала ОСОБА_3 у користування, а тим більше у власність. 
Судом встановлено, що у вересні 2011 року ОСОБА_2 звернувся з позовом до ОСОБА_3 , третя особа Пнівська с/рада про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою. Рішенням Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 06.03.2012 року позов задоволено частково, зобов`язано ОСОБА_3 не чинити перешкод у користуванні земельною ділянкою і встановлено стежку розміром 1метр ширини на 40,40 метрів довжини, рішення набрало законної сили. Представник відповідача у судовому засіданні пояснила, що це рішення суду виконане відповідачем. (а.с.60-62, том 1). 
Норми права, які підлягають застосуванню 
Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (справа "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року).
Відповідно до норм ДБН 360-92** «Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень», ДБН 2.3-5-2001 «Вулиці та дороги населених пунктів» та Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» до земельних ділянок переданих у власність ставляться вимоги щодо наявності доріг та/або проїздів до житлових будинків.
Ч.3 ст.24 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» встановлена пряма заборона на передачу (надання) земельних ділянок із земель державної або комунальної власності у власність чи користування фізичним та юридичним особам для містобудівних потреб у разі відсутності плану зонування або детального плану території, затвердженого відповідно до вимог цього Закону.
А відповідно до ст.16 3акону України «Про регулювання містобудівної діяльності» планування територій на місцевому рівні здійснюється шляхом розроблення та затвердження генеральних планів населених пунктів, планів зонування територій і детальних планів територій, їх оновлення та внесення змін до них.
Згідно ч.1 ст.19 вказаного Закону детальний план у межах населеного пункту уточнює положення генерального плану населеного пункту та визначає планувальну організацію і розвиток частини території.
Відповідно до п.9 ч.4 ст.19 цього Закону детальний план території визначає порядок організації транспортного і пішохідного руху.
Змістом ч.1 ст.12 ЗК України визначено, що до повноважень сільських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить розпорядження землями територіальних громад.
Відповідно до п.п.6 п.б ст.31 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», до делегованих повноважень, у галузі будівництва, виконавчого комітету сільської ради належить вирішення відповідно до законодавства спорів з питань містобудування.
Також відповідно до п.п.5 п.б ст.33 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», до делегованих повноважень, у сфері регулювання земельних відносин, виконавчого комітету сільської ради належить вирішення земельних спорів у порядку, встановленому законом.
Відповідно до ч.2 ст.83 ЗК України, у комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земель приватної та державної власності, а також земельні ділянки за їх межами, на яких розташовані об`єкти комунальної власності.
Відповідно до п.а ч.4 ст.83 ЗК України, до земель комунальної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать: землі загального користування населених пунктів (майдани, вулиці, проїзди, шляхи, набережні, пляжі, парки, сквери, бульвари, кладовища, місця знешкодження та утилізації відходів тощо.
Відповідно до ст.103 ЗК України власники та землекористувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей (затінення, задимлення, шумове забруднення тощо).
Власники та землекористувачі земельних ділянок зобов`язані не використовувати земельні ділянки способами, які не дозволяють власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок використовувати їх за цільовим призначенням (неприпустимий вплив).
Відповідно до п.п.1 п.А ст.29 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», до відання виконавчих органів сільських рад належать власні (самоврядні) повноваження, а саме управління в межах, визначених радою, майном, що належить до комунальної власності відповідних територіальних громад.
Ця спірна частина вулиці місцевого значення, на якій встановлена огорожа та ворота ОСОБА_3 , належить до земель комунальної власності і не може передаватись у власність.
Відповідно до Закону України «Про автомобільні дороги» частина спірної дороги є дорогою місцевого значення, автомобільною дорогою загального користування та є складовою Єдиної транспортної системи України, яка задовольняє потреби суспільства в автомобільних пасажирських і вантажних перевезеннях, в тому числі мої та членів моєї сім`ї.
Відповідно до п.2 ст.7 Закону України «Про автомобільні дороги» автомобільні дороги загального користування перебувають у державній власності і не підлягають приватизації. Пнівська сільська рада не приймала рішення про передачу частини дороги у власність чи у користування ОСОБА_3 .
Згідно ч.34 ст.26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» виключно на пленарних засіданнях сільської ради вирішується питання регулювання земельних відносин.
Окрім того, ч.1 ст.12 ЗК України також вказує на те, що до повноважень сільських рад у галузі земельних відносин на території сіл належить розпорядження землями територіальних громад.
Згідно ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
У відповідності до ч.1 ст.91 ЗК України, власники земельних ділянок зобов`язані: а) забезпечувати використання їх за цільовим призначенням; б) додержуватися вимог законодавства про охорону довкілля; в) своєчасно сплачувати земельний податок; г) не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів; ґ) підвищувати родючість ґрунтів та зберігати інші корисні властивості землі; д) своєчасно надавати відповідним органам виконавчої влади та органам місцевого самоврядування дані про стан і використання земель та інших природних ресурсів у порядку, встановленому законом; е) дотримуватися правил добросусідства та обмежень, пов`язаних з встановленням земельних сервітутів та охоронних зон; є) зберігати геодезичні знаки, протиерозійні споруди, мережі зрошувальних і осушувальних систем; ж) за свій рахунок привести земельну ділянку у попередній стан у разі незаконної зміни її рельєфу, за винятком здійснення такої зміни не власником земельної ділянки, коли приведення у попередній стан здійснюється за рахунок особи, яка незаконно змінила рельєф.
Відповідно до ч.ч.2, 3 ст.152 ЗК України, власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.
Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.
Частиною 2 ст.13 ЦК України передбачено, що при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб.
Згідно ст.158 ЗК України, земельні спори вирішуються судами, органами місцевого самоврядування та центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин. Виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей. Органи місцевого самоврядування вирішують земельні спори у межах населених пунктів щодо меж земельних ділянок, що перебувають у власності і користуванні громадян, та додержання громадянами правил добросусідства, а також спори щодо розмежування меж районів у містах. Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, вирішує земельні спори щодо меж земельних ділянок за межами населених пунктів, розташування обмежень у використанні земель та земельних сервітутів. У разі незгоди власників землі або землекористувачів з рішенням органів місцевого самоврядування, центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, спір вирішується судом.
Оскільки власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення ць-яких порушень його права, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки зійснюється згідно з частиною третьою статті 152 ЗК України шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів захисту (стаття 16 ЦК), а вулиці населених пунктів є дорогами місцевого значення і призначені для задоволення потреб населення, тому будь-який член територіальної громади має право на захист у спосіб усунення перешкод у користуванні дорогою місцевого значення.
Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги 
З графічних матеріалів детального плану території, а саме фрагменту викопіювання з генерального плану с.Пнів М 1:500 встановлено, що дорога місцевого значення проходить повз будинок та гараж відповідача ОСОБА_3 до житлового будинку та земельної ділянки позивача ОСОБА_2 . Детальний план території погоджений у визначеному законом порядку, є складовою Генерального плату населеного пункту, тому огорожа, яка знаходиться на дорозі загального значення підлягає демонтажу. 
Суд за позовом заінтересованої особи може зобов`язати забудівника здійснити перебудову об`єкта, який побудовано чи будується з істотними відхиленнями від проекту або з істотним порушенням основних будівельних норм і правил, у тому разі, коли таке будівництво суперечить суспільним інтересам, порушує права інших осіб, коли порушення будівельних норм і правил є істотним, а також є технічна можливість виконати перебудову.
Право підлягає поновленню шляхом відповідної перебудови для приведення її у відповідність до будівельних норм та правил.
Будівництво відповідачем огорожі на вулиці загального користування порушує права інших осіб, в тому числі, і права позивача, є істотним порушенням, тому суд вірно задовольнив позов.
Отже, безперечно, відповідач має відновити порушене право позивача щодо звільнення земельної ділянки загального користування, яка має використовуватися як дорога (вулиця) місцевого значення, тобто демонтувати металеву огорожу, фундамент огорожі, стовпчики та ворота, встановлені ним на дорозі місцевого значення, місце розташування якої визначено детальним планом території, поруч з домоволодінням, що розташованим в  АДРЕСА_1 .
Таких висновків по суті спору дійшов суд першої інстанції, що не дає підстав для зміни або скасування рішення суду.
Наявні в матеріалах справи документи вказують на те, що відповідач здійснив будівництво на земельній ділянці, яка не була йому відведена для цього, що є порушенням генерального плану села. Тому у відповідності до вимог ст. 376 ЦК України спорудження металевої огорожі, встановленої ним на дорозі місцевого значення, вважається самочинним будівництвом, оскільки ця споруда встановлена на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети та без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи саме на цій земельній ділянці, чим порушується право інших осіб на використання земельної ділянки загального користування.
Самочинне будівництво порушує генеральний план села, який передбачає вільний доступ до дороги загального користування. встановлена огорожа порушує права інших мешканців села на вільне користування дорогою загального значення.
Дорога, на якій відповідач встановив ворота та огорожу, є комунальною власністю.
Доказів на спростування позову відповідачем на подано.
Відповідач зазначає, що він забудував земельну ділянку до затвердження Генерального плану, але не подає жодних доказів про те, що споруда, яка розташована на дорозі загального призначення побудована до 2000 року. Детальний план території, який є складовою Генерального плану населеного пункту чинний, затверджений рішенням органа місцевого самоврядування, яке підлягає виконанню.
Приймаючи до уваги позицію представника відповідача про виконання рішення суду від 06.03.2012 року, тому суд дійшов висновку, що для позивача створені нові перешкоди у користуванні дорогою місцевого значення, що виключає підстави для закриття провадження у справі. 
Інші доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі "Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). 
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
За змістом статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскаржуване рішення відповідає вимогам закону, ґрунтується на засадах верховенства права, принципах справедливості, добросовісності та розумності, підстави для його скасування відсутні.
Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки апеляційний суд не змінює судове рішення та не ухвалює нове, то в такому разі розподіл судових витрат не проводиться.
На підставі викладеного, керуючись ст.374,375,381- 384 ЦПК України, суд
п о с т а н о в и в: 
Апеляційну скаргу  ОСОБА_3 залишити без задоволення, а рішення Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 18 червня 2024 року - без змін. 
Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду  протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 

Суддя-доповідач                                                                І.О. Максюта
Судді:                                                                         В.М.Луганська
                                                                                       Є.Є.Мальцева 

Повний текст постанови складено 20 березня 2025 року.