ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
20 травня 2025 року                                
м. Харків
справа № 638/9627/24
провадження № 22-ц/818/1712/25  
Харківській апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді – Тичкової О.Ю.,
суддів колегії – Мальованого Ю.М., Пилипчук Н.П.
за участю секретаря судового засідання Волобуєва О.О.
сторони справи:
позивач - ОСОБА_1 
відповідач – Борівська селищна рада
третя особа: Перша Київська державна нотаріальна контора 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харків апеляційну скаргу Зоргач Артура Вікторовича, який діє в інтересах ОСОБА_1 на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 03 грудня 2024 року постановлену у складі судді Штих Т.В.,-
ВСТАНОВИВ:
У травні 2024 року ОСОБА_2 , який діє в інтересах ОСОБА_1 звернувся до суду м. з позовом про встановлення факту постійного проживання ОСОБА_1 разом зі спадкодавцем ОСОБА_3 на час відкриття спадщини, за адресою: АДРЕСА_1 .
В обґрунтування пред`явлених позовних вимог представник позивачки зазначив, що позивачка є донькою ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 09.03.2017 спадкодавець склав заповіт, яким заповів позивачу земельну ділянку, площею 1,7600 гектарів, кадастровий номер 6321083500:04:002:0047. Після смерті спадкодавця позивач звернулась до нотаріуса з метою отримання свідоцтва про прийняття спадщини, тому було заведено спадкову справу № 1425/2023. Проте постановою № 7411/02-31 від 23 листопада 2023 року у вчинені нотаріальної дії було відмовлено, оскільки позивачем було пропущено 6-ти місячний строк для прийняття спадщини. Представник позивача вказує, що починаючи з 2015 року по день смерті спадкодавця, позивач та спадкодавець спільно проживали за адресою: АДРЕСА_1 . Позивач активно приймала участь у догляді за спадкодавцем. У зв`язку із хворобою ОСОБА_3 , вона була тимчасово влаштована у пансіонат, з метою отримання медичної допомоги, незадовго після прибуття до якого померла. 
Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 03.12.2023 року у задоволені позовних вимог відмовлено. 
Рішення мотивовано тим, що позивачкою не доведено спільне місце проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_1 за адресою:  АДРЕСА_1 на час відкриття спадщини.
Не погодившись з рішенням суду  ОСОБА_2 , який діє в інтересах ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просив рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд не повно встановив обставини у справі та ухвалив рішення, що не відповідає дійсним обставнам у справі та вимогам закону. ОСОБА_3 мала лише одне постійне місцепроживання за адресою: АДРЕСА_1 . Перебування спадкодавця у профільному реабілітаційному пансіонаті було зумовлено виключно медичними показаннями та носило тимчасовий характер, тому не може тлумачитись як зміна постійного постійного місця проживання. Позивач просить суд врахувати збройну агресію російської федерації проти України та врахувати факт, що с. Підвисоке Борівського району було тимчасово окуповане, були випадки мародерства, тому позивач позбавлена можливості надати більший об`єм доказів, ніж той, який доданий до суду першої інстанції. Висновок суду про те, що фактичне місце проживання позивачки та спадкодавця було в різних місцях не відповідає дійсності та протиречіть встановленим у справі обставинам. 
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги в межах вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів уважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню виходячи з наступного.
Відповідно до частини першої статті 367 Цивільного процесуального кодексу України (надалі ЦПК України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Відповідно до ст.264 ЦПК України судове рішення має відповідати в тому числі на такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Зазначеним вимогам оскаржуване судове рішення не відповідає.
Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, що згідно ОСОБА_1 є донькою ОСОБА_3 , що підтверджується копією свідоцтва про народження НОМЕР_1 від 29 квітня 1959 року та копією свідоцтва про шлюб НОМЕР_2 від 22 липня 1978 року (а.с. 46, 47).
Згідно даних довідок від 11.05.2018 №0000533391 та від 19.07.2022 №3004-5001888931 про взяття на облік внутрішньо-переміщеної особи ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , фактичне місце проживання: АДРЕСА_1 (а.с. 27,28).
Відповідно до копії свідоцтва про смерть серії НОМЕР_3 від 13 жовтня 2021 року ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце смерті село Бобриця, Бучанський р-н, Київська обл. (а.с. 32). 
Згідно копіії паспорта серії НОМЕР_4 ОСОБА_3 була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 30)
Після смерті ОСОБА_3 залишила заповіт, складений 09.03.2017 року в с. Підвисоке Борівського р-ну, Харківської області, яким свою земельну ділянку площею 1,7600 га, кадастровий номер 6321083500:04:002:0047 заповідає ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_5 (а.с. 34, 35-36).
Відповідно до постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 23 листопада 2023 року ОСОБА_1 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на земельну ділянку площею 1,7600 га, кадастровий номер 6321083500:04:002:0047, яка знаходиться на території Підвисочанської сільської ради Борівського району Харківської області у зв`язку з пропущенням шестимісячного строку (а.с. 12).
В матеріалах справи міститься копія спадкової справи №1425/2023 від 23.11.2023 (а.с. 119-130)
Відповідно до частини 1 статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно з частинами 1 та 2 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи (частина 1 та 2 статті 1220 ЦК України).
Відповідно до частини 1 статті 1221 ЦК України місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця.
Спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (статті 1216, 1217 ЦК України).
Відповідно до статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини
Статтею 1261 ЦК України передбачено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.
Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (частина 1 статті 1270 ЦК України).
Відповідно до частини 1 статті 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.
Згідно з частиною 3 статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.
Тобто, будь-яка особа, яка постійно проживала разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається такою, що своєчасно прийняла спадщину.
Частиною першою статті 29 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.
Положення статті 29 ЦК України не ставлять місце фактичного проживання особи в залежність від місця її реєстрації.
Право на вибір місця проживання закріплено у статті 33 Конституції України, відповідно до якої кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.
Під місцем постійного проживання розуміється місце, де фізична особа постійно проживає. Тимчасовим місцем проживання є місце перебування фізичної особи, де вона знаходиться тимчасово (під час перебування у відпустці, відрядженні, зокрема у готелі чи у санаторії, тощо).
Згідно з пунктами 3.21, 3.22 глави 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5 (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) спадкоємець, який постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 ЦК України, він не заявив про відмову від неї. У разі відсутності у паспорті такого спадкоємця відмітки про реєстрацію його місця проживання доказом постійного проживання із спадкодавцем можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідного органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець на день смерті спадкодавця проживав разом із цим спадкодавцем. 
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
Частина третя статті 1268 ЦК України вимагає наявність фактичного проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не лише реєстрацію місця проживання за адресою спадкодавця, що можуть бути відмінними один від одного.
Такий правовий висновок щодо застосування частини третьої статті 1268 ЦК України викладений у постановах Верховного Суду: від 21 жовтня 2020 року у справі № 569/15147/17, провадження № 61-39308св18; від 18 листопада 2020 року у справі № 523/19010/15-ц, провадження № 61-5777св20; від 02 квітня 2021 року у справі № 191/1808/19, провадження № 61-6290св20; від 28 квітня 2021 року у справі № 204/2707/19, провадження № 61-15380св20; від 19 травня 2021 року у справі № 937/10434/19, провадження № 61-3620св21; від 19 квітня 2023 року у справі № 2-516/2007, провадження № 61-11834св22.
У частині третій статті 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини перша та друга статті 77 ЦПК України).
Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Згідно зі статтею 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Частиною першою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 була зареєстрована та постійно проживала за адресою: АДРЕСА_1 . 
Даними листів Управління соціального захисту населення Ізюмської районної військової адміністрації, довідка про взяття на облік внутрішньої переміщеної особи від 11.05.2018 №0000533391 (а.с. 26, 27, 28) підтверджується, що ОСОБА_1 фактично постійно проживала за адресою: АДРЕСА_1 . 
Відповідач проти позову не заперечував, жодних доказів на спростування вказаних обставин суду не надав, хоча це є його процесуальним обов`язком. 
Згідно даних свідоцтва про смерть ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце смерті: Київська область, Бучанський район, село Бобриця (а.с. 32).
Згідно пояснень позивачки, ОСОБА_3 померла у пансіонаті, кули була влаштована тимчасово, за станом здоров`я, також підтверджується поясненнями свідка 
ОСОБА_4 , яка повідомила, що ОСОБА_1 після отриманої матір`ю травми вивезла її з села Підвисоке. 
Оскільки матеріали справи місять належні докази постійного проживання позивачки та спадкодавця за адресою АДРЕСА_1 висновок суду про недоведеність позову є необґрунтованим.
Суд першої інстанції помилково вважав фактичним місцем проживання дійшов висновку про зміну ОСОБА_3 її постійного місця проживання з зареєстрованої адреси на адресу пансіонату, розташованого в селі Бобриця, Бучанського району, Київської області, посилаючись на дані свідоцтва про смерть, в якому місцем смерті зазначено вказану адресу. 
Такий висновок не ґрунтується на вимогах чинного законодавства, оскільки тимчасове місце проживання ОСОБА_3 у санаторії не змінює її постійного місця проживання за адресою АДРЕСА_1 , де вона фактично проживала разом з позивачкою з 2015 року. 
З огляду на зазначене, судова колегія вважає, що суд не надав належної оцінки наданим позивачем доказам та дійшов помилкового висновку про відмов у задоволенні позову. 
Відповідно до положень ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю та ухвалення нового рішення серед іншого є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
З урахуванням наведеного, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення позову.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 374, 376, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , який діє в інтересах ОСОБА_1 – задовольнити.
Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 03 грудня 2024 року – скасувати. Ухвалити нову постанову.
Позовні вимоги ОСОБА_2 , який діє в інтересах ОСОБА_1 задовольнити.
Встановити факт постійного проживання ОСОБА_1 разом із її матір`ю - спадкодавцем ОСОБА_3 , що померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , на час відкриття спадщини, за адресою: АДРЕСА_1 .
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 02 червня 2025 року.

Головуючий                                                                  О. Ю. Тичкова

Судді                                                                                  Ю.М. Мальований 

Н.П. Пилипчук