УКРАЇНА 
Житомирський апеляційний суд 

Справа №274/293/25 Головуючий у 1-й інст. Большакова Т. Б. 
Категорія 70 Доповідач Павицька Т. М. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 травня 2025 року Житомирський апеляційний суд в складі:
головуючого         Павицької Т. М.,
суддів                 Борисюка Р.М., Шевчук А.М.,
розглянувши у спрощеному письмовому провадженні без виклику сторін в м. Житомирі цивільну справу №274/293/25 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 – Висіцької Ірини Володимирівни на рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 06 березня 2025 року та на додаткове рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 17 березня 2025 року, ухвалені під головуванням судді Большакової Т.Б. в м. Бердичеві,
в с т а н о в и в :
У січні 2025 року ОСОБА_1 звернулась до суду з даним позовом, у якому просила стягнути з ОСОБА_2 на свою користь аліменти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та повнолітнього сина, який навчається на денній формі навчання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 50 % з усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення з 01.09.2024 і до повноліття неповнолітньої дитини та закінчення терміну навчання повнолітньої дитини. Позов обґрунтовано тим, що сторони перебувають в шлюбі, де у них народилося двоє дітей. Шлюб між сторонами не розірвано, однак відповідач у листопаді 2024 подав позов про розірвання шлюбу. Відповідач з 2024 не бере участі у вихованні та утриманні дітей, інших утриманців не має, отримує дохід, його стан здоров`я дозволяє йому працювати, він має можливість сплачувати аліменти у розмірі 15000 грн на двох дітей. 
Рішенням Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 06 березня 2025 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у твердій грошовій сумі у розмірі 3000,00 грн з індексацією відповідно до закону, починаючи з 13.01.2025 і до досягнення дитиною повноліття. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання повнолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у твердій грошовій сумі у розмірі 2000,00 грн з індексацією відповідно до закону на період навчання у Національній академії сухопутних військ імені гетьмана Петра Сагайдачного, починаючи з 13.01.2025 і до закінчення навчання у Національній академії сухопутних військ імені гетьмана Петра Сагайдачного, але не більше ніж до досягнення двадцяти трьох років.
Додатковим рішенням Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 17 березня 2025 року заяву представника ОСОБА_2 – ОСОБА_5 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 2000,00 грн. В іншій частині заяви відмовлено.
Не погоджуючись з рішення та додатковим рішенням суду першої інстанції представник ОСОБА_2 – ОСОБА_5 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 06.03.2025 в частині стягнення з ОСОБА_2 аліментів на утримання повнолітнього ОСОБА_3 в розмірі 2000,00 грн та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким відмовити повністю у задоволенні позовних вимог в цій частині. Змінити рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 06.03.2025 в частині стягнення з ОСОБА_2 аліменти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_3 аліментів в твердій грошовій сумі у розмірі 3000,00 грн, визначивши розмір аліментів 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно до досягнення дитиною повноліття. Скасувати додаткове рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 17.03.2025 про стягнення витрат на професійну правничу допомогу та ухвалити нове судове рішення, яким стягнути із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 16100,00 грн. Апеляційна скарга обґрунтована тим, що позивач не надав жодних доказів, які б підтверджували той факт, що існують витрати пов`язані із навчанням повнолітнього сина ОСОБА_2 (оплата навчання, проживання, вартість підручників). Вказує, що повнолітній син сторін перебуває на повному забезпеченні у навчальному закладі, зокрема забезпечений одягом, харчуванням, проживанням, крім того і грошовим забезпеченням. Крім того позивачем не було надано суду доказів на підтвердження необхідності аліментів у розмірі 7500,00 грн, для забезпечення належного розвиту дитини, виходячи з рівного обов`язку батьків брати участь в утриманні дитини. Якщо орієнтовні витрати позивача на утримання неповнолітнього сина становлять прожитковий мінімум для дитини відповідного віку, то відповідно і розмір аліментів , які підлягають стягненню з відповідача , з огляду на принцип рівності обов`язків батьків в утриманні дитини мають становити половину від витрат позивача, тобто розмір аліментів відповідача має становити 50% від прожиткового мінімум для дитини відповідного віку. Зазначає, що додаткове рішення суду першої інстанції від 17.03.2025 є необґрунтованим з огляду на наступне. Вказує, що між ним та ОСОБА_5 було погоджено погодинну оплату за надання адвокатом професійної правничої допомоги, на підтвердження чого було надано акт прийому – передачі послуг. Вказує, що суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу лише за клопотанням іншої сторони. У разі відсутності клопотання про зменшення таких витрат , суд повинен стягувати заявлену суму у повному розмірі. Однак, суд першої інстанції порушуючи норми процесуального права із власної ініціативи, необґрунтовано зменшив суму судових витрат, що підлягала стягненню з позивача.
Справа розглядається за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи в порядку ч.1 ст.369 ЦПК України.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення та додаткового рішення  суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного. 
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебувають у шлюбі з 01.10.2005, який зареєстрований міським відділом реєстрації актів цивільного стану Бердичівського міськрайонного управління юстиції Житомирської області, актовий запис 593.
Батьками ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 записані: ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 .
Батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 записані: ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження, виданим повторно серії НОМЕР_2 .
Відповідно до довідки Великоп`ятигірського старостинського округу Райгородоцької сільської ради Бердичівського району Житомирської області від 29.10.2024 за № 141, ОСОБА_1 разом зі своїми синами ОСОБА_4 , 2006 р.н., та ОСОБА_3 , 2011 р.н., дійсно зареєстровані та проживають за адресою: АДРЕСА_1 .
Відповідно до довідки, виданої Національною академією сухопутних військ імені гетьмана Петра Сагайдачного від 09.12.2024 за № 1600, ОСОБА_4 перебуває на військовій службі (навчанні) є курсантом 1-го курсу Військового коледжу сержантського складу Національної академії сухопутних військ імені гетьмана Петра Сагайдачного та забезпечується за рахунок держави харчуванням, військовою формою одягу, проживанням в казармі, грошовим забезпеченням у визначених керівними документами розмірах. Зарахований наказом начальника Національної академії сухопутних військ імені гетьмана Петра Сагайдачного (по особовому складу) від 25.07.2024 № 27-КС. Термін навчання 2 (два) роки - попередньо до червня 2026 року. Форма навчання - денна.
Відповідачем надано суду платіжні інструкції АТ КБ "ПриватБанк" про перерахунок грошових коштів на ім`я ОСОБА_4 на загальну суму 14271,39 грн за період з 05.07.2024 по 08.02.2025. Також, відповідачем придбано техніку (ноутбук та мобільний телефон) дітям на загальну суму 19385,80 грн (11935,80+7450,00).
Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 зазначала, що син ОСОБА_6 у зв`язку з навчанням потребує матеріальної допомоги батька, а саме аліменти на навчання сина у розмірі 7500,00 грн.
Задовольняючи частково позовні вимоги та стягуючи аліменти у розмірі 2000,00 грн на навчання повнолітнього сина, суд першої інстанції дійшов висновку, що ОСОБА_7 навчається на денній формі та забезпечується за рахунок держави, власного доходу не отримує, потребує матеріальної допомоги, які відповідач має можливість сплачувати, враховуючи поштові перекази, які ним долучені до відзиву.
Колегія суддів погоджується з таким висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.
Відповідно до статті 53 Конституції України кожен має право на освіту. Повна загальна середня освіта є обов`язковою. Держава забезпечує доступність і безоплатність дошкільної, повної загальної середньої, професійно-технічної, вищої освіти в державних і комунальних навчальних закладах; розвиток дошкільної, повної загальної середньої, позашкільної, професійно-технічної, вищої і післядипломної освіти, різних форм навчання; надання державних стипендій та пільг учням і студентам. Громадяни мають право безоплатно здобути вищу освіту в державних і комунальних навчальних закладах на конкурсній основі.
Право особи на освіту може реалізовуватися шляхом її здобуття на різних рівнях освіти, у різних формах і різних видів, у тому числі шляхом здобуття дошкільної, повної загальної середньої, позашкільної, професійної (професійно-технічної), фахової передвищої, вищої освіти та освіти дорослих (частина третя статті 3 Закону України «Про освіту»).
Батьки зобов`язані утримувати своїх повнолітніх непрацездатних дочку, сина, які потребують матеріальної допомоги, якщо вони можуть таку матеріальну допомогу надавати (стаття 198 СК України).
Відповідно до ч. 1 ст. 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову.
Відповідно до статті 199 СК України якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Право на утримання припиняється у разі припинення навчання. Право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання.
Згідно зі статтею 200 СК України суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього Кодексу. При визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином.
У частині першій статті 182 СК України передбачено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.
Тож стягнення із батьків аліментів на утримання повнолітніх дочки, сина, які продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, є одним із механізмів забезпечення реалізації особою права на освіту, який узгоджується із соціальною спрямованістю держави та моральними засадами суспільства.
Обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення ними повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18 років, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу.
Верховний Суд у постанові від 17 квітня 2019 року у справі №644/3610/16 (провадження №61-12782св18) зробив висновок про те, що Сімейним Кодексом України передбачено принцип рівності прав та обов`язків батьків, брати участь у матеріальних витратах зобов`язані обоє з батьків, незалежно від того, з ким із них проживає дитина. При визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим із батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином. Також при визначенні розміру аліментів мають бути враховані вартість навчання, вартість підручників, проїзду до навчального закладу, проживання за місцем його знаходження.
У постанові від 16 лютого 2022 року у справі №381/2423/20 (провадження №61-17937св21) Верховний Суд виснував, що стягнення аліментів на дитину, яка продовжує навчання, є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, потрібних для її життєдіяльності, оскільки на період навчання вона не має самостійного заробітку та потребує матеріальної допомоги з боку батьків, які зобов`язані утримувати своїх повнолітніх дітей, які продовжують навчатися, до досягнення ними двадцяти трьох років. На відміну від правовідносин щодо участі батьків у додаткових витратах на дитину (стаття 185 СК України), правовідносини щодо обов`язку батьків утримувати повнолітніх дочку, сина на період навчання регулюються главою 16 СК України, яка зокрема, передбачає обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, у спосіб сплати аліментів (статті 199, 200, 201 цього Кодексу). Обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття, існує незалежно від форми навчання. При визначенні розміру аліментів потрібно враховувати вартість навчання, підручників, проїзду до навчального закладу, проживання за місцем його знаходження. Приписи цієї глави не встановлюють самостійного, окремого від аліментних зобов`язань, обов`язку батьків брати участь у додаткових витратах на дочку, сина, що викликані особливими обставинами.
Колегія суддів вважає встановленим той факт, що у зв`язку з навчанням ОСОБА_7 потребує матеріальної допомоги, яку мають надавати як позивач, так і відповідач.
Вирішуючи питання щодо спроможності відповідача надавати матеріальну допомогу на повнолітнього сина, який продовжує навчатися, суд першої інстанції не встановив наявності обставин, які б перешкоджали відповідачу у виконанні його батьківських обов`язків стосовно його повнолітнього сина.
Колегія суддів підкреслює, що добровільна матеріальна допомога ОСОБА_2 повнолітньому сину у період до звернення ОСОБА_1 з позовом до суду про стягнення аліментів не свідчить про відсутність у нього аліментних зобов`язань, а тому колегія суддів відхиляє цей довід ОСОБА_2 наведений в апеляційній скарзі.
Посилання в апеляційній скарзі на те, що ОСОБА_7 навчається на безоплатній формі навчання і отримує стипендію не беруться до уваги, оскільки дана обставина не звільняє відповідача утримувати повнолітнього сина, який продовжує навчатися після досягнення повноліття.
З огляду на наведене колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення з відповідача аліментів на утримання сина ОСОБА_6 , в розмірі 2 000, 00 грн. щомісячно, на період навчання але не більше, ніж до досягнення 23-річного віку. 
Таким чином, доводи апеляційної скарги в цій частині колегія суддів вважає не обґрунтованими, а рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим. 
Щодо стягнення аліментів на неповнолітнього сина ОСОБА_3 у розмірі 3000,00 грн.
Відповідно до частин 1 та 2 ст.27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789ХІІ (78912) та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
Статтею 51 Конституції України та ст.180 СК України передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
Згідно із ч.1 ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.
В силу ст.12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини, отже, і витрати на потреби дитини також мають бути однаковими.
У відповідності до ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.
Стаття 150 СК України передбачає обов`язки батьків щодо виховання та розвитку дитини, а саме: батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя тощо. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї.
Відповідно до ст.181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними.
За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.
При цьому розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини (ч.2 ст.182 СК України).
За правилами ст.183 СК України розмір аліментів визначається у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини.
Статтею 182 СК України передбачено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення.
Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.
Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати.
Верховний Суд неодноразово наголошував на тому, що відповідно до положень статті 3 Конвенції Організації Об`єднаних Націй «Про права дитини», яку ратифіковано Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789-XII, в усіх діях щодо дітей першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Зокрема, передбачено, що дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживаються всі відповідні законодавчі і адміністративні заходи.
За своєю суттю аліменти - це кошти, покликані забезпечити дитину усім необхідним для повноцінного розвитку, тому вони можуть бути стягнуті лише на користь того з батьків, хто проживає із дитиною та бере більш активну участь у її вихованні.
Вирішуючи вказаний спір, враховуючи встановлені судом обставини, зважаючи на рівність обов`язку батьків по утриманню неповнолітнього сина, задовільний стан здоров`я відповідача та його працездатний вік, колегія суддів, виходячи із принципу якнайкращого забезпечення інтересів дитини, на користь якого стягуються аліменти, дійшла висновку, що розмір аліментів, який стягнутий судом першої інстанції, є таким, що не перевищує фінансову спроможність відповідача сплачувати аліменти та такий розмір аліментів буде відповідати інтересам дитини та підтримувати його гармонійний розвиток.
Колегія суддів звертає увагу на те, що позивач маючи на своєму утриманні неповнолітнього сина ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 поза будь-яким обґрунтованим сумнівом несе основний тягар як матеріального утримання сина, так і його виховання, розвитку, догляду, лікування тощо, несе основну відповідальність за сина та організацію його життя.
У свою чергу, відповідач є працездатною, фізично здоровою особою, що здатна забезпечувати належний рівень утримання, як себе, так і неповнолітнього сина, на його утриманні немає непрацездатних осіб. Тому, посилання заявника в апеляційній скарзі на те, що судом першої інстанції при визначенні розміру аліментів не враховано його матеріальне становище є необґрунтованими, оскільки суд першої інстанції при ухваленні рішення про стягнення аліментів, керувався інтересами дитини, яка має право на достойний рівень матеріального забезпечення.
Колегія суддів звертає увагу, що стягнення аліментів у визначеному судом розмірі є справедливим та достатнім з урахуванням фактичних обставин справи, матеріального становища сторін та їх сина, розміру прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, рівності прав та обов`язків батьків щодо дитини та фактичного витрачання позивачем більше сил та засобів на догляд, виховання та розвиток сина через проживання останнього з нею.
Таким чином, суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини в справі та правильно визначив характер спірних правовідносин і закон, який їх регулює та застосував норми права, які регулюють ці правовідносини, вирішив спір в цій частині з урахуванням меж заявлених вимог та конкретних обставин справи на підставі наданих сторонами доказів з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не містять передбачених законом підстав для зміни судового рішення.
Щодо додаткового рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 17.03.2025 року. 
Відповідно до положень п. 3 ч. 1 ст. 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо, зокрема,   судом не вирішено питання про судові витрати.
За правилами  ст. 133 ЦПК Україна, правнича допомога є складовою судових витрат.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Частинами 2-4 ст. 137 ЦПК України визначено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Відповідно до ч.ч. 5, 6 ст. 137 ЦПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Отже, розмір витрат на правничу допомогу визначається судом, виходячи з умов договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, проте, вказаний розмір може бути зменшений за клопотанням іншої сторони у разі, якщо такі витрати є неспівмірними із складністю справи, часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних, обсягом наданих послуг та ціною позову та (або) значенням справи для сторони.
Верховний Суд у справах № 905/1795/18 та № 922/2685/19 неодноразово зауважував, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.
11 березня 2025 року представник ОСОБА_2 – Висіцька І.В. подала до суду заяву про ухвалення додаткового рішення у якій просила стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати на професійну правничу допомогу у сумі 16100,00 грн. Зазначала, що попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат наводився у відзиві, фактично понесені стороною витрати підтверджено розрахунком наданих послуг, акт приймання наданих послуг, детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, платіжними інструкціями від 11.02.2025, 10.03.2025 року.
На підтвердження заявленої суми витрат на професійну правничу допомогу, адвокатом Висіцькою І.В. надано: договір про надання професійної правничої допомоги № 157/2025 від 07.02.2025, укладеного між ОСОБА_2 та АБ "Висіцької "ВІВ ЛІГАЛ"; розрахунок № 135/2025, згідно договору № 157/2025 від 07.02.2025; акт від 10.03.2025 про приймання наданих послуг відповідно до договору про надання професійної правничої допомоги № 157/2025 від 07.02.2025 на загальну суму 16100,00 грн з яких: 10500,00 грн підготовка та подання відзиву, 2450,00 грн підготовка та подання клопотання про поновлення строків та долучення доказів, 3150,00 грн участь 06.03.2025 адвоката у судовому засіданні; платіжні інструкції від 11.02.2025 на 10500,00 грн та від 10.03.2025 на 5600,00 грн.
Суд першої інстанції дійшов законного і обґрунтованого висновку про наявність підстав для стягнення із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрат на правничу допомогу у розмірі 2 000,00 грн.
Додаткове рішення суду першої інстанції є законними і обґрунтованими. Судом було правильно застосовано норми процесуального права. Апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а додаткове рішення суду першої інстанції без змін. 
Оскільки в задоволенні апеляційної скарги відмовлено, то з урахуванням вимог ст. 141 ЦПК України, відсутні правові підстави для стягнення із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрат на правничу допомогу у розмірі 10500,00 грн.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 – ОСОБА_5 залишити без задоволення.
Рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 06 березня 2025 року залишити без змін.
Додаткове рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 17 березня 2025 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий 

Судді