Номер провадження: 22-ц/813/3100/25 
Справа № 496/5533/22
Головуючий у першій інстанції Пендюра Л.О.
Доповідач Коновалова В. А.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
Іменем України
10.04.2025 року                                                                 м. Одеса
Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Коновалової В.А.,
суддів: Лозко Ю.П., Карташова О.Ю.,
за участю секретаря судового засідання –Уманець А.В., 
учасники справи:
позивач – ОСОБА_1 , 
відповідачі - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , від імені якого діє представник ОСОБА_5 , 
на рішення Біляївського районного суду Одеської області від 20 вересня 2024 року,
за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання недійсним договору дарування, скасування записів про державну реєстрацію права власності, витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння та визнання права власності, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору Біляївська державна нотаріальна контора Одеської області, приватний нотаріус Біляївського районного нотаріального округу Гуменюк Андрій Миколайович, 
в с т а н о в и в:
Короткий зміст позовних вимог
В листопаді 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до  ОСОБА_2 ,  ОСОБА_3 ,  ОСОБА_4  про визнання недійсним договору дарування, скасування записів про державну реєстрацію права власності, витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння та визнання права власності, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору Біляївська державна нотаріальна контора Одеської області, приватний нотаріус Біляївського районного нотаріального округу Гуменюк А.М., в обґрунтування якого зазначив, щовін та його дружина ОСОБА_6 проживають за адресою: АДРЕСА_1 . Зазначене домоволодіння він отримав за договором дарування, посвідченим приватним нотаріусом Біляївського районного нотаріального округу Одеської області Галайко О.Д. 12.07.2007 року та зареєстрованим в реєстрі за № 4321. Зазначає, що вони з дружиною люди похилого віку, пенсіонери, живуть на пенсію, інших джерел доходів не мають, дружина є особою з інвалідністю 3 групи. Враховуючи поганий стан здоров`я, який погіршується з кожним роком, недостатність пенсії на продукти харчування та ліки, нездатність самостійно продовжувати обробляти в необхідному обсязі земельну ділянку площею 14 соток, вони домовились з донькою ОСОБА_2 , що вона доглядатиме їх та допомагатиме обробляти земельну ділянку, за що отримає належне йому домоволодіння, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 . Оскільки донька не виконувала свої зобов`язання за домовленостями щодо надання допомоги та догляду за батьками, вони вирішили домовитись з іншою людиною, яка б їх доглядала та за це отримала належне йому домоволодіння. У 2022 році ОСОБА_1 дізнався, що домоволодіння, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , а також земельна ділянка площею 0,1420 га, кадастровий номер: 5121085400:02:001:0027 (на якій розташоване спірне домоволодіння) він, нібито, подарував доньці ОСОБА_2 , після чого перестав бути його власником і ніяких прав на нього більше не має. Посилається, що він не мав наміру укладати договір дарування, так як іншого житла у них з дружиною немає, а домоволодіння повинно було перейти після їхньої смерті та за умови догляду за ними. Тобто, за досягнутими домовленостями вони повинні були укласти договір довічного утримання (з конкретним переліком обов`язків щодо їхнього утримання), а ніяк не договір дарування. До цього часу вони продовжують проживати в спірному домоволодіння та доглядати за ним, сплачують комунальні послуги та самостійно обробляють всю вищезазначену земельну ділянку площею 14 соток. 31.08.2020 року відповідачка ОСОБА_2 розділила зазначену земельну ділянку на дві ділянки: площею 0,0766 га, кадастровий номер 5121085400:02:001:0678, та площею 0,0654 га, кадастровий номер 5121085400:02:001:0679, із збереженням адреси: АДРЕСА_1 . 01.03.2021 року земельну ділянку площею 0,0654 га, кадастровий номер 5121085400:02:001:0679 відповідачка переоформила на свого зятя ОСОБА_3 чоловіка її доньки ОСОБА_4 . За таких обставин, він змушений звернутись з даним позовом до суду.
Позивач просив суд визнати недійсним договір дарування домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , укладений 11.12.2018 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений державним нотаріусом Біляївської державної нотаріальної контори Одеської області Шевченко Ю. А. та зареєстрованого в реєстрі за № 1-2343; ?скасувати запис про державну реєстрацію права власності на домоволодіння, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 ; ??витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 земельну ділянку площею 0,0766 га кадастровий номер 5121085400:02:001:0678, розташовану за адресою АДРЕСА_1 ; ??скасувати запис про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку площею 0,0766 га кадастровий номер 5121085400:02:001:0678, розташовану за адресою АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 ; ???визнати право власності на земельну ділянку площею 0,0766 га кадастровий номер 5121085400:02:001:0678, розташовану за адресою АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 ; ???витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 земельну ділянку площею 0,0654 га кадастровий номер 5121085400:02:001:0679 розташовану за адресою: АДРЕСА_1 ; скасувати запис про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку площею 0,0654 га кадастровий номер 5121085400:02:001:0679, розташовану за адресою АДРЕСА_1 за ОСОБА_3 ; визнати право власності на земельну ділянку площею 0,0654 га кадастровий номер 5121085400:02:001:0679, розташовану за адресою АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 ; вирішити питанні розподілу судових витрат.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Біляївський районний суд Одеської області рішенням від 20 червня 2024 року у задоволені ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання недійсним договору дарування, скасування записів про державну реєстрацію права власності, витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння та визнання права власності, відмовив. Скасував арешт, накладений ухвалою суду від 05.12.2022 року, з нерухомого майна, а саме: житлового будинку з надвірними будівлями і спорудами: літньою кухнею, погрібом, гаражем, цистерною та огородженням, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , що належить на праві приватної власності відповідачці ОСОБА_2 ; земельної ділянки площею 0,0766 га, кадастровий номер 5121085400:02:001:0678, яка розташована, що належить на праві приватної власності відповідачці ОСОБА_2 ; земельної ділянки площею 0,0654 га, кадастровий номер 5121085400:02:001:0679, що належить на праві приватної власності відповідачу ОСОБА_3 . Скасовано заборону іншим особам вчиняти будь-які дії щодо вищевказаного нерухомого майна. Вирішив питання розподілу судових витрат.
Ухвалюючи оскаржуване судове рішення, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано належних та достатніх доказів на підтвердження тих обставин, що при укладенні оспорюваних договорів дарування від 11.12.2018 року він помилився стосовно правової природи укладених ним правочинів та існували обставини, які зумовлюють визнання, зокрема, договору дарування житлового будинку недійсними, оскільки, укладаючи ці договори, він усвідомлював їх істотні умови і правові наслідки їх укладення. До укладення договорів нотаріусом позивача було попередньо ознайомлено з приписами цивільного законодавства, що регулюють укладені сторонами правочини, що підтверджується змістом оспорюваних договорів, підписаних позивачем. Суд дійшов висновку, що позивач змінив наміри щодо відчуження майна після укладення договорів дарування, що не може свідчити про помилку стосовно правової природи договорів під час укладення таких правочинів.Оскільки позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог, зокрема, що на час укладення оспорюваних договорів дарування він мав намір укласти інший договір - договір довічного утримання, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги
ОСОБА_1 , від імені якого діє представник ОСОБА_5 , в апеляційній скарзі просить рішення Біляївського районного суду Одеської області від 20.09.2024 року скасувати та постановити нове судове рішення, яким позовну заяву ОСОБА_1 задовольнити повністю, посилаючись на неповне з`ясування обставин справи, що мають значення для справи, порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
(1) Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
Апеляційна скарга вмотивована тим, що суд першої інстанції безпідставно не застосував до спірних правовідносин положення ст. 229 ЦК України щодо правових наслідків вчинення правочину під впливом помилки.Зазначає, що пояснення позивача (протоколи судових засідань № 2943707 та № 3370992), квитанції про сплату за комунальні послуги (за 2021-2022 рр.), пенсійне посвідчення позивача ОСОБА_1 , пенсійне посвідчення по інвалідності ОСОБА_6 , беззаперечно свідчать, що позивач очікував від укладеного договору дарування обов`язок обдаровуваної вчинити на користь дарувальника дії майнового та немайнового характеру, зокрема, надання фінансові підтримки та фактично утримання його та дружини (людей похилого віку) до їх смерті. І тільки після їх смерті будинок мав перейти до дочки (відповідачка ОСОБА_2 ). Суд безпідставно проігнорував пояснення позивача про те, що дочка ОСОБА_2 спочатку допомагала батькам, а потім перестала допомагати, що власне і спонукало його піти до нотаріуса та укласти як він думав новий договір довічного утримання. Вважає, що суд помилково посилався на те, що позивач ОСОБА_1 нібито прочитав та розумів умови та правові наслідки правочину (п. п. 6-9 спірного договору дарування). Однак, суд не звернув уваги на те, що сам по собі факт прочитання сторонами тексту договору дарування та роз`яснення нотаріусом його суті не може бути підставою для відмови у задоволенні позову про визнання його недійсним (постанова Верховного Суду від 03.08.2022 р. у справі № 363/4381/19, пр. № 61-20719св21).
Посилається, що суд першої інстанції в порушення вимог ч. 4 ст. 263 ЦПК України не застосував до спірних правовідносин правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 03.08.2022 р. у справі № 363/4381/19, пр. № 61-20719св21), та засновував свої висновки щодо дійсності оспорюваного договору дарування виключно на тлумаченні тексту такого договору, але не зважив, що сам по собі факт прочитання сторонами тексту договору дарування та роз`яснення нотаріусом його суті не може бути підставою для відмови у задоволенні позову про визнання його недійсним.
Крім того, суд задовольнив клопотання про виклик свідків в ухвалі про відкриття провадження від 30.10.2023 року, проте, всупереч вимогам ст. 76 ЦПК України, не допитав свідків.
Вважає, що суд проігнорував наступну поведінку сторін після укладення договору дарування: позивач ОСОБА_1 продовжив проживати та користуватись будинком, відповідачка ОСОБА_2 не здійснювала ніяких заходів для користування чи розпорядження будинком, не вимагала від позивача покинути будинок тощо, відповідачка допомагала фінансово та по господарству позивачу ОСОБА_1 . Відтак, останній справедливо та розумно вважав, що дійсно уклав договір довічного утримання, а не договір дарування.

(2) Позиція інших учасників справи
Одеський апеляційний суд ухвалою від 13.01.2025 року відкрив апеляційне провадження за апеляційною скаргою, роз`яснив ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 право подання до апеляційного суду відзиву на апеляційну скаргу.
Від ОСОБА_2 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в обґрунтування якого зазначено, що позивач уклавши оспорюваний правочин 11.12.2018 року, звернувся до суду лише у листопаді 2022 року, тобто майже через чотири роки, а до цього достовірно знав та погоджувався з тим, що відповідачка є власницею житлового будинку та земельної ділянки, що підтвердив в судовому засіданні. Посилається, що батько наполягав саме на укладанні договорів дарування при цьому пояснював, що він сам набув право власності на підставі договору дарування і чітко розуміє наслідки укладання такого договору. Зазначає, що мотивом укладання договору дарування ОСОБА_1 зазначав, що він з мамою вирішив будинок подарувати ОСОБА_2 , а також, що ніхто не зможе претендувати на спадщину та оспорити договір дарування, зазначене рішення мотивоване поведінкою та способом життя рідного брата ОСОБА_2 . ОСОБА_1 .
Представник ОСОБА_1 – ОСОБА_5 судову повістку отримав 01.02.2025 року в особистому кабінеті Електронного суду, що підтверджується довідкою.
Біляївська державна нотаріальна контора Одеської області судову повістку отримала 01.02.2025 року в особистому кабінеті Електронного суду, що підтверджується довідкою.
ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , приватний нотаріус Біляївського районного нотаріального округу Гуменюк А.М., про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, у відповідності до п. 1 ч. 8 ст. 128 ЦПК України.
Від Біляївської державної нотаріальної контори Одеської області та приватного нотаріуса Біляївського районного нотаріального округу Гуменюк А.М. надійшли заяви про розгляд справи за їх відсутності.
В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 – ОСОБА_5 заявив клопотання про виклик свідків, а саме викликати та допитати в судовому засіданні наступних свідків: ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_1 .
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 10.04.2024 року, яка занесена до протоколу судового засідання, відмовлено в задоволенні клопотання про допит свідків виходячи з наступного.
В основу доктрини venire contra factum proprium (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці) покладено принцип добросовісності.
Добросовісність - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
Як вбачається із протоколу судового засідання від 31.05.2024 року, під час розгляду справи в суді першої інстанції позивач та його представник адвокат Чубаров С.В. приймали участь в справі. Будь-яких заперечень щодо закінчення з`ясування обставин справи і переходу до судових дебатів без виклику свідків не висловлювали. Як і не зазначалося позивачем про вказані обставини і під час судових дебатів 20.09.2024 року.
ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_5 в судовому засіданні доводи апеляційної скарги підтримали. 

ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду приходить до наступного.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що на момент укладення договорів дарування позивач був у віці 67 років, хронічних захворювань не мав, доказів того, що його фізичний та психічний стани не дозволяли об`єктивно оцінювати наслідки вчиненого правочину не надав, власноручно виконав підпис у договорах дарування, розуміючи, що укладається саме такий вид договору, а нотаріус визначився щодо його волі, роз`яснив зміст договору та наслідки укладення договору дарування. Окрім того, уклавши оспорюваний правочин 11.12.2018 року, позивач звернувся до суду лише у листопаді 2022 року, тобто майже через чотири роки, а до цього достовірно знав та погоджувався з тим, що відповідачка є власницею житлового будинку та земельної ділянки, що підтвердив в судовому засіданні. Враховуючи вищевикладене, оскільки позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог, зокрема, що на час укладення оспорюваних договорів дарування він мав намір укласти інший договір - договір довічного утримання, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.
Проаналізувавши встановлені судом першої інстанції обставини у справі колегія суддів вважає, що рішення суду відповідає вимогам закону та обставинам справи, з огляду на таке.
За змістом статей 15 і 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.
Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.
Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.
Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним).
Згідно ч. 1 ст. 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.
Частиною четвертою статті 263 ЦПК України, передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 лютого 2020 року у справі № 756/6516/16, вказано, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.
У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 жовтня 2019 року у справі № 661/1925/16, зазначено: «виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України, договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не тільки про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. Ураховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.
Отже, наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз`яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування. Лише у разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.
Верховний Суд у постанові від 29.03.2024 року у справі № 523/13811/21 зазначив, що лише з`ясування таких обставин, як вік позивача, його стан здоров`я, наявність у позивача спірного житла як єдиного, продовження дарувальником проживання у подарованому житлі після укладення договору дарування самі по собі - без доведення наявності такої вади волі у дарувальника як помилки під час укладення оспорюваного договору - не можуть бути самодостатніми підставами для визнання такого договору дарування недійсним. Наведені обставини можуть бути лише опосередкованими доказами наявності такої помилки. В іншому випадку усі правочини, укладені особами відповідного віку, стан здоров`я яких є поганим та які продовжили проживати у подарованому житлі, підлягали б визнанню недійсними, що призвело б до обмеження правочиноздатності такої категорії осіб, що, у свою чергу, порушувало б гарантії, проголошені в статті 21 Конституції України щодо рівності осіб у їх правах.
Судом встановлено, що на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Біляївського районного нотаріального округу Одеської області Галайко О.Д. 11.07.2007 року та зареєстрованого в реєстрі за № 4321, позивачу ОСОБА_1 належав житловий будинок з надвірними спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_2 , будинок під номером один.
Згідно з договором дарування житлового будинку від 11.12.2018 року, посвідченим державним нотаріусом Біляївської районної державної нотаріальної контори Одеської області Шевченко Ю.А. та зареєстрованим в реєстрі за № 1-2343,  ОСОБА_1  передав у власність ОСОБА_2   безоплатно житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами під АДРЕСА_3 та розташований на земельній ділянці площею 0,1420 га, кадастровий номер 5121085400:02:001:0027. Зазначений житловий будинок, з господарськими будівлями та спорудами, що відчужується, належить дарувальнику на підставі договору дарування, посвідченого Галайко О.Д. приватним нотаріусом Біляївського районного нотаріального округу Одеської області від 11 липня 2007 року, зареєстрованого в реєстрі за № 4321. 
За договором дарування земельної ділянки від 11.12.2018 року, посвідченим державним нотаріусом Біляївської районної державної нотаріальної контори Одеської області Шевченко Ю.А. та зареєстрованим в реєстрі за № 1-2344, ОСОБА_1 подарував ОСОБА_2 земельну ділянку, площею 0,1420 га, кадастровий номер 5121085400:02:001:0027, яка розташована за адресою: АДРЕСА_4 .
01.03.2021 року між відповідачами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Біляївського районного нотаріального округу Одеської області Гуменюком А.М. 01.03.2021 року та зареєстрований в реєстрі за № 233, відповідно до якого продавець ОСОБА_2 передала у власність (продала), а покупець ОСОБА_3 прийняв у власність (купив) належну продавцю земельну ділянку, площею 0,0654 га, цільове призначення якої для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), розташовану за адресою: АДРЕСА_1 .
Як вбачається з інформаційних довідок з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна № 313281298 від 25.10.2022 року та № 313059015 від 21.10.2022 року відповідачка ОСОБА_2 є власницею житлового будинку, загальною площею 74,8 кв.м, житловою площею 32,6 кв.м, з господарськими будівлями і спорудами: літньою кухнею, погрібом, гаражем, цистерною, огородженням, а також земельної ділянки, площею 0,0766 га, кадастровий номер 5121085400:02:001:0678, що розташовані за адресою: АДРЕСА_4 , а відповідач ОСОБА_3 є власником земельної ділянки, площею 0,0654 га, кадастровий номер 5121085400:02:001:0679, що розташована за цією ж адресою.
Верховний Суд у постанові від 03 жовтня 2018 року у справі №759/17065/14-ц (провадження № 61-2779св18) зробив висновок щодо застосування статті 229 ЦК України та вказав, що під помилкою розуміється неправильне, помилкове, таке, що не відповідає дійсності уявлення особи про природу чи елементи вчинюваного нею правочину. Законодавець надає істотне значення помилці щодо: природи правочину; прав та обов`язків сторін; властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність; властивостей і якостей речі, які значно знижують можливість використання за цільовим призначенням. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним на підставі статті 229 ЦК України повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення. Під природою правочину необхідно розуміти сутність правочину, яка дозволяє відмежувати його від інших правочинів. При чому природа правочину охоплюватиме собою його характеристику з позицій: а) оплатності або безоплатності (наприклад, особа вважала, що укладає договір довічного утримання, а насправді уклала договір дарування); б) правових наслідків його вчинення (наприклад, особа вважала, що укладає договір комісії, а насправді це був договір купівлі-продажу з відстроченням платежу).
Незнання закону не включено до переліку помилок, яким надається істотне значення. Мотив, за яким вчинено правочин, правового значення не має. Хоча й законодавець і вказує на допустимість надання мотиву правочину значення істотної помилки у випадках, встановлених у законі. Проте таких випадків на рівні норми закону законодавець не передбачив (постанови Верховного Суду від 26 жовтня 2022 року у справі № 947/32485/20, від 01 грудня 2022 року у справі № 335/15805/17).
Верховний Суд неодноразово зауважував, що лише з`ясування таких обставин, як вік позивача, його стан здоров`я, наявність у позивача спірного житла як єдиного, продовження дарувальником проживання у подарованому житлі після укладення договору дарування самі по собі, без доведення наявності такої вади волі у дарувальника як помилки під час укладення оспорюваного договору, не можуть бути самодостатніми підставами для визнання такого договору дарування недійсним (постанови Верховного Суду від 03 травня 2022 року у справі № 715/2513/19, від 26 жовтня 2022 року у справі № 947/32485/20, від 15 березня 2023 року у справі № 288/1366/21, від 15 листопада 2023 року у справі № 308/8309/22, від 17 квітня 2024 року у справі № 564/1067/22, від 25 квітня 2024 року у справі № 336/6427/20, від 23 травня 2024 року у справі № 501/3591/21.
Наступна зміна рішення позивача або ставлення до його наслідків після укладення такого правочину не свідчать про наявність такої помилки у позивача станом на момент укладення оспорюваного правочину. Суд виходить з того, що підстави недійсності правочину повинні існувати саме на момент його укладення, усі сумніви та зміна намірів і ставлення до укладеного правочину, що виникли після моменту укладення, не впливають на його дійсність (постанови Верховного Суду від 06 жовтня 2021 року у справі № 447/2297/19, від 15 березня 2023 року у справі № 288/1366/21, від 15 травня 2023 року у справі № 522/9246/19, від 02 серпня 2023 року у справі № 138/246/22, від 25 квітня 2024 року у справі № 336/6427/20, від 29 березня 2024 року у справі № 523/13811/21).
Згідно з частинами першою-третьою статті 12, частинами першою п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що позивачем не доведено належними, достовірними та допустимими доказами наявність в його діях помилки при укладенні оспорюваного договору дарування. Позивачем не спростовано його волевиявлення на укладення саме договору дарування, з огляду на чіткість викладених умов договору, зокрема згідно пунктів 6-9 договору дарування житлового будинку від 11.12.2018 року, сторони підтверджують, що укладення договору відповідає їх інтересам; волевиявлення є вільним, усвідомленим і відповідає їх внутрішній волі; умови договору зрозумілі і відповідають реальній домовленості сторін; договір не приховує іншого правочину і спрямований на реальне настання наслідків, які обумовлені у ньому; сторони також стверджують, що не обмежені в праві укладати правочини, не визнані у встановленому порядку недієздатними повністю або частково, не страждають на захворювання, що перешкоджають усвідомленню ними суті цього договору; сторони розуміють, що за своєю природою договір дарування є безоплатним, а тому дарувальник не має права вимагати від обдаровуваної вчинення на його користь будь-яких дій майнового або немайнового характеру; сторони свідчать, що у тексті цього договору зафіксовані усі істотні умови, що стосуються дарування житлового будинку, будь-які попередні домовленості, які мали місце до укладення цього договору і не відображені у його тексті, після підписання договору не матимуть правового значення. Згідно пункту 9 договору дарування земельної ділянки від 11.12.2018 року, дарувальник та обдаровувана стверджують, що: у момент укладення цього договору вони усвідомлювали (і усвідомлюють) значення своїх дій і могли (можуть) керувати ними; розуміють природу цього правочину, своїх права та обов`язки за договором; при укладанні договору відсутній будь-який обман, чи інше приховування фактів, які б мали істотне значення та були свідомо приховані ними; договір укладається ними у відповідності зі справжньою волею, без будь-якого застосування фізичного чи психічного тиску; догові укладається на вигідних для них умовах і не є результатом впливу тяжких обставин; правочин вчиняється з наміром створення відповідних правових наслідків (не є фіктивним); цей правочин не приховує інший правочин (не є удаваним); володіють українською мовою, що дало їм можливість прочитати та правильно зрозуміти сутність цього договору.
Позивач не обґрунтував, які саме положення договору дарування є такими, що призвели до неправильного розуміння ним правової природи договору. 
Колегія суддів додатково зауважує, що жодна з умов укладеного договору дарування не передбачала наявність в обдаровуваного будь-якого обов`язку перед дарувальником. Більш того, згідно з умовами пункту 16 договору дарування житлового будинку від 11.12.2018 року, дарувальник засвідчив, що йому роз`яснено умови статті 717-722, 727 ЦК України.
У поясненнях третьої особи державного нотаріуса Біляївської державної нотаріальної контори Одеської області Шевченко Ю., яким посвідчено договір дарування, зазначено, що договір підписано сторонами в її присутності. Особи сторін встановлено, їх дієздатність також, належить ОСОБА_1 житлового будинку перевірено. Перед посвідченням договорів дарування сторонам роз`яснювалось про можливі варіанти переходу права власності на майно, зокрема шляхом укладення договору довічного утримання, спадкового договору, та роз`яснюються правові наслідки договору дарування. Позивач наполягав на укладенні саме договору дарування.
Судом встановлено, що на момент укладення договорів дарування позивач був у віці 67 років, хронічних захворювань не мав, доказів того, що його фізичний та психічний стани не дозволяли об`єктивно оцінювати наслідки вчиненого правочину не надав.
Слід зауважити, що сам по собі факт похилого віку позивача не свідчить про укладення договору дарування під впливом помилки.
Проживання позивача у житловому будинку після укладення договору дарування та відповідно сплата ним комунальних послуг не є безумовною підставою для висновку, що укладаючи оспорюваний договір дарування, він помилився щодо природи правочину. Такі висновки узгоджуються з висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 06.03.2019 року у справі № 697/654/16-ц (провадження № 61-17458св18), від 03.02.2022 року у справі № 520/8118/17 (провадження № 61-10855св21).
В суді апеляційної інстанції позивач зазначив, що після укладення договору дарування відповідач ОСОБА_2 проживала в будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
Колегія суддів звертає увагу, що лише з`ясування таких обставин, як вік позивача, його стан здоров`я, наявність у позивача спірного житла як єдиного, продовження дарувальником проживання у подарованому житлі після укладення договору дарування самі по собі без доведення наявності такої вади волі у дарувальника як помилки під час укладення оспорюваного договору не можуть бути самодостатніми підставами для визнання такого договору дарування недійсним. Наведені обставини можуть бути лише опосередкованими доказами наявності такої помилки.
Отже посилання позивача в позовній заяві на те, що його волевиявлення не було направлене на позбавлення себе свого єдиного житла за відсутності правових підстав отримувати матеріальну та фізичну допомогу від доньки, не є доказом наявності такої вади волі у дарувальника як помилки під час укладення оспорюваного договору.
Посилання позивача на те, що суд першої інстанції проігнорував поведінку сторін після укладення договору дарування позивач продовжував проживати в будинку, а відповідачка допомогла йому фінансового та по господарству ОСОБА_1 не заслуговують на увагу, оскільки договір дарування укладено між батьком та донькою, яка в силу вимог СК України зобов`язана утримувати батьків, а інших доказів позивачем суду не надано.
З вимогами про недійсність договорів дарування, як таких, що укладені під впливом помилки, ОСОБА_1 звернувся лише в листопаді 2022 року через неприязні стосунки позивача з відповідачкою.
Аналіз наявних у справі доказів дає свідчить про правильність висновку суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову, оскільки ОСОБА_1 не довів, що на момент укладення оспорюваного договору дарування домоволодіння він помилялася стосовно правової природи укладеного ним правочину та існували обставини, які зумовлюють визнання договору дарування недійсним, оскільки, укладаючи ці договори, він усвідомлював його істотні умови і правові наслідки його укладення, що зокрема, підтверджується змістом договорів дарування. 
Наступна зміна свого рішення або ставлення до його наслідків в результаті переусвідомлення його значення для себе, що настали у майбутньому через погіршення відносин з відповідачкою, тобто після укладення такого правочину, не повинні створювати уявлення про наявність такої помилки станом на момент укладення оспорюваного правочину.
Суд першої інстанції правильно виходив з того, що підстави недійсності правочину повинні існувати саме на момент його укладення, усі сумніви та зміна намірів і ставлення до укладеного правочину, що виникли після моменту укладення, не впливають на дійсність оспорюваного договору.
Установивши, що ОСОБА_1 не надав належних та допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог, зокрема, що на час укладення оспорюваного договору дарування він мав намір укласти інший договір - договір довічного утримання, тобто не підтвердження позивачем відсутності у нього волі під час укладення оспорюваного договору дарування, зокрема неправильного сприйняття ОСОБА_1 фактичних обставин правочину, що вплинуло на його волевиявлення, суд зробив обґрунтований висновок про відсутність підстав для визнання договору дарування недійсним, що відповідає правовому висновку, викладеному у постанові Верховного Суду від 15 вересня 2021 року у справі № 161/17523/16-ц.
Посилання ОСОБА_1 на те, що суд першої інстанції задовольнив клопотання про виклик свідків в ухвалі про відкриття провадження від 30.10.2023 року, проте, всупереч вимогам ст. 76 ЦПК України, не допитав свідків, апеляційним судом відхиляються, з огляду на те, що під час розгляду справи в суді першої інстанції позивач та його адвокат приймали участь в справі, будь-яких заперечень щодо закінчення з`ясування обставин справи і переходу до судових дебатів без виклику свідків не висловлювали.
В основу доктрини venire contra factum proprium (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці) покладено принцип добросовісності.
Добросовісність - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
Частиною першою статті 44 ЦПК України передбачено, що учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.
Із матеріалів справи вбачається, що справа перебувала на розгляді в суді першої інстанції два роки, інтереси позивача представляв адвокат, який приймав участь у розгляді справи, звертався із клопотаннями. Свідки, яких позивач просив допитати є його родичами, при цьому позивач не сприяв забезпеченню їх явки в судове засідання.
При цьому, судом першої інстанції свідки ОСОБА_6 , ОСОБА_8 , ОСОБА_7 викликалися, про дату та час повідомлялися належним чином, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення, проте в судове засідання не з`явилися. 
За таких обставин, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.
В апеляційній скарзі не наведено ніяких нових обставин та не надано нових доказів, що давали б апеляційному суду підстави для проведення переоцінки обставин та доказів, зроблених судом першої інстанції у своєму рішенні.

Щодо суті апеляційної скарги
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального та процесуального права.
З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, тому відповідно до ст. 375 ЦПК України апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
Керуючись  статтями 367, п.1 ч. 1 ст. 374,  ст. 375, 384 ЦПК України,  Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів,
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якого діє представник ОСОБА_5 , залишити без задоволення.
Рішення Біляївського районного суду Одеської області від 20 вересня 2024 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.
Повний текст постанови складено 14 травня 2025 року.

Головуючий                                                                В.А. Коновалова

Судді                                                                        Ю.П. Лозко

О.Ю. Карташов