УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
17 квітня 2025 року
м. Київ
справа № 585/3897/23
провадження № 51- 3424 ск 24
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                 ОСОБА_1 ,
суддів                             ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 на  ухвалу Полтавського апеляційного суду від 13 лютого 2025 року стосовно засудженого ОСОБА_5 ,
встановив:
За вироком Роменського міськрайонного суду Сумської області від 22 травня 
2024 року, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,  громадянина України, раніше не судимого, визнано виннуватим у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 286 Кримінального кодексу України 
(далі -КК) та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки. 
Цивільний позов ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 до Моторного (транспортного) страхового бюро України, задоволено частково, стягнуто з Моторного 
(транспортного) страхового бюро України: на користь ОСОБА_9 , яка діє як законний представник доньки ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разовий платіж страхового відшкодування шкоди, завданої смертю ОСОБА_10 , в розмірі 241200 грн; на користь ОСОБА_9 , яка діє як законний представник сина 
ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , разовий платіж страхового відшкодування шкоди, завданої смертю ОСОБА_10 , в розмірі 241200 грн; на користь ОСОБА_9 , яка діє від свого імені та як законний представник ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , разовий платіж 80400 грн в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої смертю ОСОБА_10 - по 26800 грн кожному; на користь ОСОБА_9 разовий платіж 49240 грн витрат на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника.
Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_9 1707600 грн на відшкодування моральної шкоди, завданою смертю ОСОБА_10 , а саме: на користь 
ОСОБА_8 573200 грн, на користь ОСОБА_7 573200 грн,  на користь ОСОБА_9 561200 грн; на користь ОСОБА_9 процесуальні витрати на оплату правничої допомоги у кримінальному провадженні в розмірі 15000 грн. В іншій частині позову відмовлено.
Як убачається з вироку суду, 17 липня 2023 року близько 08:45, ОСОБА_5 керував технічно справним автомобілем «FORD Sierra», д.н.з. НОМЕР_1 , рухаючись по проїзній частині вул. Полтавська у м. Ромни Сумської області, у напрямку центра міста.Перебуваючи на перехресті вул. Полтавська та вул. Київська, виконуючи поворот ліворуч, у порушення вимог п.10.1, 16.13 ПДР, знехтував безпекою дорожнього руху, проявив неуважність, не надав переваги в русі транспортному засобу, який рухався по головній дорозі у зустрічному 
напрямку руху, внаслідок чого допустив зіткнення з мотоциклом 
«YAMAHAR-6», д.н.з. НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_10 . Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди водій мотоциклу ОСОБА_10 отримав тілесні ушкодження від яких помер у лікарні.
Полтавський апеляційний суд ухвалою від 13 лютого 2025 року апеляційну скаргу  захисника ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_5 залишив без задоволення, апеляційну скаргу представника цивільного відповідача Моторного (транспортного) страхового бюро України задовольнив частково - змінив вирок стосовно ОСОБА_5 в частині вирішення цивільного позову - зменшив розмір стягнення з Моторного (транспортного) страхового бюро України на користь 
ОСОБА_9 , яка діє як законний представник доньки ОСОБА_7 та сина ОСОБА_8 , визначивши його розмір у сумі 241 200 грн в рахунок відшкодування шкоди, завданої смертю ОСОБА_10 , тобто по 120 600 грн на кожного з дітей та відмовив в задоволенні позову в частині стягнення моральної шкоди. В іншій частині вирок суду залишено без змін.
У касаційній скарзі захисник, посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, просить скасувати ухвалу апеляційного суду та призначити новий апеляційний розгляд. Обгрунтовуючи свої вимоги, захисник посилається на те, що під час призначення покарання, судами попередніх інстанцій не в повній мірі враховано дані про особу його підзахисного, який щиро розкаявся та визнав свою вину, частково відшкодував завдану шкоду, крім того, має незадовільний стан здоров`я, позитивні характеристики, є внутрішньо переміщеною особою. Крім того, зазначає, що поза увагою суду залишилась досудова доповідь Роменського РС № 3 філії ДУ «Центр пробації» в Сумській області, відповідно до якої виправлення ОСОБА_5 можливе без позбавлення волі. Вважає, що наявність вказаних обставин у сукупності з іншими обставинами, встановленими у цьому провадженні, давали підстави суду зробити висновок про можливість засудження ОСОБА_5 без реального відбування покарання та застосувати до нього положення ст. 75 КК і звільнити його від відбування призначеного покарання з випробуванням. Крім того, вказує, що апеляційний суд у порушення вимог ст. 419 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК), ухвалу належним чином не мотивував. 
Перевіривши наведені у касаційній скарзі доводи та додані до неї копії судових рішень, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити виходячи з наступного.
За правилами ч. 2 ст. 433 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. 
Висновки суду про винуватість  ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення та правильність кваліфікації його дій за ч. 2
ст. 286 КК у касаційній скарзі не оспорюються.
Колегія суддів звертає увагу на те, що фактично аргументи касаційної скарги щодо неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність зводяться до незгоди захисника із незастосуванням судами положень ст. 75 КК. Такі доводи є безпідставними з огляду на таке.
Призначення покарання та звільнення від його відбування, попри нерозривний взаємозв`язок з точки зору правових наслідків для засудженого, мають відмінну юридичну природу і є окремими заходами, які послідовно застосовуються судом у разі прийняття відповідного рішення. При цьому вирішення питання про обрання особі виду та розміру покарання передує вирішенню питання про звільнення від його відбування з випробуванням, що прямо випливає зі змісту положень ч. 1                  ст. 75 КК.
Згідно з ч. 2 ст. 50 КК покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.
Відповідно до вимог ст. 65 КК, суд при призначенні покарання повинен урахувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Виходячи з мети покарання й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.
За правилами ст. 75 КК, якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
При цьому, суд має належним чином дослідити й оцінити всі обставини, що мають значення для кримінального провадження, та врахувати, що звільнення від відбування покарання з випробуванням застосовується лише у тому разі, коли для цього є умови і підстави, визначені ст. 75 КК.
Підставою для звільнення особи від відбування покарання з випробуванням є переконання суду, викладене у мотивованому висновку про можливість її виправлення без відбування покарання. Висновок суду має ґрунтуватися на тих відомостях, які він оцінює на час ухвалення вироку, зокрема, відомостях про вчинений особою злочин, зміст мети й мотивів протиправної поведінки, тривалість та інтенсивність протиправної діяльності, наявність чи відсутність судимості в особи, що притягується до кримінальної відповідальності. Крім того, важливе значення для вирішення питання про звільнення від відбування покарання з випробуванням мають відомості, що характеризують: особистісні прояви винуватого в головних сферах життєдіяльності; його соціально-демографічні властивості; спосіб життя; соціальні зв`язки; посткримінальну поведінку; наявність джерел правомірного отримання доходів для забезпечення власних потреб та осіб, які знаходяться на його утриманні; наскільки його ціннісні орієнтири співпадають з загальнопоширеними в суспільстві нормами моралі; соціально-психологічну характеристику винуватого тощо.
Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права.
Разом з цим, як питання призначення покарання так і звільнення від його відбування безпосередньо пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями).
Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.
Питання призначення покарання визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер злочину, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання.
Вказаних вимог судами першої та апеляційної інстанцій дотримано.
За вироком суду  ОСОБА_5 призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки. При цьому з касаційної скарги захисника не убачається, що зазначене покарання є явно несправедливим та таким, яке не відповідає тяжкості вчиненого злочину, особі винного у зв`язку з його суворістю. 
Як видно зі змісту наявної у Верховному Суді копії вироку, суд, обираючи 
 ОСОБА_5  вид та міру покарання, належним чином врахував характер і ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та всі інші обставини, які відповідно до положень  КК, впливають на вибір заходу примусу та порядок його відбування.
При цьому місцевий суд, взяв до уваги, зокрема, ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК є тяжким та вчиненим з необережності, дані про його особу, а саме, те, що він є інвалідом 3 групи та має статус внутрішньо переміщеної особи, одружений, раніше до кримінальної відповідальності не притягався, а також досудову доповідь Роменського РС № 3 філії ДУ «Центр пробації» в Сумській області. Крім того, суд врахував обставини, які пом`якшують покарання - щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, часткове відшкодування завданої шкоди, та відсутність обставин, що його обтяжують. 
Враховуючи вищенаведене, місцевий суд дійшов висновку, що необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень буде покарання у виді позбавлення волі, призначене у межах ч. 2 ст. 286 КК, яке слід відбувати в умовах ізоляції від суспільства.
Не погодившись з вироком суду,захисник звернувся з апеляційною скаргою, за результатами розгляду якої, суд апеляційної інстанції залишив її без задоволення в частині призначення покарання, а вирок стосовно ОСОБА_5 в цій частині без змін. 
При цьому, у касаційній скарзі захисник наводить доводи щодо можливості звільнення ОСОБА_5 від відбування основного покарання з випробуванням, аналогічні тим, які були предметом розгляду суду апеляційної інстанції, проте, цей суд дійшов висновку про відсутність підстав для застосування стосовно останнього положень ст. 75 КК.
Мотивуючи своє рішення, апеляційний суд вказав, що під час призначення
ОСОБА_5 покарання, суд першої інстанції дотримався вимог кримінального закону, врахував усі обставини справи у їх сукупності, дані про його особу, та дійшов обґрунтованого висновку про те, що виправлення та перевиховання ОСОБА_5 можливе лише з ізоляцією його від суспільства з огляду на встановлені обставини справи. Разом з цим, суд апеляційної інстанції зауважив, що у матеріалах кримінального провадження відсутні докази, які підтверджують неможливість відбування покарання ОСОБА_5 у місцях позбавлення волі, й під час апеляційного розгляду таких обставин не встановлено.
Колегія суддів ВерховногоСуду вважає, що за встановлених фактичних обставин цього кримінального провадження, даних про особу засудженого, призначене ОСОБА_5 покарання є справедливим і співмірним характеру вчинених дій, а тому Суд не вбачає підстав вважати таке покарання явно несправедливим через суворість.
На переконання Суду, у даному випадку засудженому призначено покарання, яким в повній мірі досягається мета покарання, і саме таке покарання буде достатнім для виправлення  ОСОБА_5 та запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень.
Переконливих доводів, які би ставили під сумнів законність оскаржуваних судових рішень, умотивованість їх висновків з питань правильності застосування закону України про кримінальну відповідальність при призначенні покарання, визначення порядку його відбування та справедливості обраного йому заходу примусу, захисником у касаційній скарзі не наведено.
Істотних порушень кримінального процесуального закону, зважаючи на зміст касаційної скарги, не встановлено.
З урахуванням викладеного, обґрунтування касаційної скарги не містить переконливих доводів, які викликають необхідність перевірки їх за матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та доданих до неї копій судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає, тому у відкритті касаційного провадження слід відмовити.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою 
захисника ОСОБА_4 на  ухвалу Полтавського апеляційного суду від 13 лютого 2025 року стосовно засудженого ОСОБА_5 .
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:
ОСОБА_1                                          ОСОБА_2                                       ОСОБА_3