Справа №463/5308/22                                 Головуючий у 1 інстанції:Мармаш В.Я. 
Провадження №22-ц/811/3690/24                 Доповідач в 2-й інстанції:Левик Я. А. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

16 травня 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:
головуючого-судді: Левика Я.А.,
суддів: Крайник Н.П., Шандри М.М.,
       секретар: Чиж Л.М.,

за участі в судовому засіданні представниці відповідача Кабінету Міністрів України – Павлішевської В.В., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Личаківського районного суду м. Львова в складі судді Мармаша В.Я. від 07 листопада 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Держави України в особі Кабінету Міністрів України та Державної казначейської служби України та за позовом третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору ОСОБА_2 до Держави України в особі Кабінету Міністрів України та Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, -

в с т а н о в и л а :

рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 07 листопада 2024 рокуу задоволенні позову ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України та Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди – відмовлено.
У задоволенні позову третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору - ОСОБА_2 до Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України та Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди – відмовлено. 
Вказане рішення оскаржила ОСОБА_1 .
В апеляційній скарзі просить  рішення Личаківського районного суду м. Львова від 07 листопада 2024 рокускасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.
Зазначає, що  ОСОБА_1 ,  ОСОБА_2 в своїх вимогах та фактичних підставах позову правомірно посилались на частину 4 ст.82 ЦПК України та відповідні судові рішення, оскільки ними були встановлені ті обставини, що у березні 2014 року вимушено переселились з тимчасово окупованої території Донецької області України, що відбулося внаслідок терористичного акту вчиненого російською федерацією. Звертає увагу, що ухвалою Личаківського районного суду м.Львова від 29.11.2022 року задоволено клопотання ОСОБА_1 про залучення відповідачів, чим суд сам визнав належним відповідачами Державу Україна в особі Кабінету Міністрів України та Державної казначейської служби України. Зазначає, що позивачка просила суд врахувати пріоритет спеціальних норм матеріального права, а саме ст.1, 19 ЗУ «Про боротьбу з тероризмом», спрямованих на реалізацію статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та наведену судову практику, а саме практику Київського апеляційного суду, надаючи суду постанову Київського апеляційного суду від 16 лютого 2022 року по справі №756/11440/19, в якій суд погодився щодо правозастосування норм матеріального та процесуального права у визначенні відповідачів та погодився з правильним правозастосуванням нормативно-правових актів, що полягає у відшкодуванні шкоди на підставі ЗУ «Про боротьбу з тероризмом», де належним відповідачем визнана Держава Україна в особі Кабінету Міністрів України та Державна казначейська служба України. Вважає, що суд першої інстанції повинен був застосувати загальні норми цивільного права та захистити порушене право сторони апелянтки на відшкодування збитків, спричинених проведенням антитерористичної операції. Звертає увагу, що відносно позивачки та третьої сторони із самостійними вимогами саме внаслідок збройної агресії російської федерації на частині території Донецької області України було порушено конституційні права, передбачені Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 року та Конституцією України, зокрема, право на життя, право на свободу та повагу до честі і гідності, право на свободу і особисту недоторканість, право на повагу до приватного і сімейного життя, право на вільний вибір місця проживання громадянина на території своєї країни. Зазначає, що позивачі тимчасово проживають та зареєстровані в інших містах України, вимушені прилаштовуватися до нових умов життя, шукати додатковий заробіток на найм житла, оскільки порушено їх законні права. 
Вказане рішення, також, оскаржив  ОСОБА_2 .
В апеляційній скарзі просить рішення Личаківського районного суду м. Львова від 07 листопада 2024 рокускасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.
Зазначає, що апелянти в своїх вимогах та фактичних підставах даного позову правомірно посилались на частину 4 ст.82 ЦПК України та відповідні судові рішення, оскільки ними були встановлені ті обставини, що у березні 2014 року вимушено переселились з тимчасово окупованої території Донецької області України, що відбулося внаслідок терористичного акту вчиненого російською федерацією. Звертає увагу, що ухвалою Личаківського районного суду м.Львова від 29.11.2022 року задоволено клопотання ОСОБА_1 , чим суд сам визнав належним відповідачем Державу Україна в особі Кабінету Міністрів України та Державної казначейської служби України. Зазначає, що ОСОБА_1 , ОСОБА_2 просили суд врахувати пріоритет спеціальних норм матеріального права, а саме ст.ст.1, 19 ЗУ «Про боротьбу з тероризмом», спрямованих на реалізацію статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та наведену судову практику, а саме практику Київського апеляційного суду, надаючи суду постанову Київського апеляційного суду від 16 лютого 2022 року по справі №756/11440/19, в якій суд погодився щодо правозастосування норм матеріального та процесуального права у визначені відповідачів та погодився з правильним правозастосуванням нормативно-правових актів, що полягає у відшкодуванні шкоди на підставі ЗУ «Про боротьбу з тероризмом», де належним відповідачем визнана Держава Україна в особі Кабінету Міністрів України та Державна казначейська служба України. Вважає, що суд першої інстанції повинен був застосувати загальні норми цивільного права та захистити порушене право позивачів на відшкодування збитків, спричинених проведення антитерористичної операції. Звертає увагу, що відносно позивачів саме внаслідок збройної агресії російської федерації на частині території Донецької області України було порушено конституційні права, передбачені Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 року та Конституцією України, зокрема, право на життя, право на свободу та повагу до честі і гідності, право на свободу і особисту недоторканість, право на повагу до приватного і сімейного життя, право на вільний вибір місця проживання громадянина на території своєї країни. Зазначає, що позивачі тимчасово проживають та зареєстровані в інших містах України, вимушені прилаштовуватися до нових умов життя, шукати додатковий заробіток на найм житла, оскільки порушено їх законні права.
В судове засідання окрім представниці відповідача КМ України решта учасників справи (їх представники) не з`явилися, однак суд вважав за можливе проводити розгляд справи за їх відсутності (відсутності їх представників), зважаючи на те, що учасники справи повідомлялись про час та місце судового розгляду належним чином, доказів поважності причин неявки (неявки представників) суду представлено не було, зважаючи на вимоги ч.2 ст. 372 ЦПК України, а, також, подані заяви позивача ОСОБА_1 та третьої особи ОСОБА_2 про розгляд справи у їх відсутності.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представниці відповідача – в заперечення апеляційних скарг, дослідивши матеріали справи, оцінивши доводи учасників справи в межах мотивів позовної заяви, відзиву на позовну заяву, позовної заяви третьої особи із самостійними вимогами, апеляційних скарг, відзиву на апеляційні скарги, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягають до задоволення з таких підстав.
Із змісту оскаржуваного рішення вбачається, що суд першої інстанції, посилаючись, зокрема, на т.ст. 23, 1166, 1167, 1173, 1174, ЦК України, ст.ст. 4, 5, 12, 13, 48, 51, 81, 89, 175, 189, 259, 263-265, 268 ЦПК України, постанову Верховного Суду від 22 червня 2022 року у справі №311/498/20, постанову Верховного Суду від 25 січня 2023 року у справі №233/2082/21, постанову Верховного Суду від 08 лютого 2023 року у справі №423/847/20, постанову Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі №523/9076/16-ц, п.8, п.27 постанови Пленуму Верховного Суду Ураїни від 12 червня 2009 року №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», та відмовляючи у задоволенні позовів, – виходив з того, що  ОСОБА_1 , а також ОСОБА_2 на праві спільної часткової власності у розмірі Ѕ належить квартира, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується копією свідоцтва про право власності на житло від 30.12.2004 та копією витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 6402968 від 03.02.2005. Зокрема, ОСОБА_2 на праві власності належить: -Квартира, за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується копією договору купівлі-продажу квартири від 04.04.2012, копією витягу з Державного реєстру правочинів № 1181086 від 04.04.2012, витягу про Державну реєстрацію прав № 33899363 від 20.04.2012; -Нежитлове приміщення – гараж-бокс № НОМЕР_1 за адресою: АДРЕСА_3 , що підтверджуються копією біржового контракту № 3-52 від 08.12.1998. В обґрунтування позовних вимог останні посилаються на те, що внаслідок збройної агресії російської федерації порушено їх майнові права, права на використання та розпорядження власним майном у період з березня 2014 року по теперішній час. Також, останні вимушені прилаштовуватися до нових умов життя, шукати додаткові джерела допомоги на найм житла, оскільки порушено їх законні права, а тому останнім одночасно спричинено суттєву моральну шкоду. Відповідно до довідки від 04.05.2017 №4020 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, ОСОБА_1 є внутрішньо переміщеною особою в м.Маріуполь Донецької області. Рішенням Личаківського районного суду м.Львова від 05.07.2022 у справі №463/14864/21 було встановлено факт, що вимушене переселення ОСОБА_1 у березні 2014 року з тимчасово окупованої території Донецької області України відбулося внаслідок терористичного акту, вчиненого російською федерацією. Відповідно до довідки від 28.12.2016 №8415 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, ОСОБА_2 є внутрішньо переміщеною особою в м.Київ. Спірні правовідносини між сторонами виникли з приводу відшкодування шкоди, завданої збройною агресією російської федерації в Україні. З 2014 року російська федерація здійснює збройну агресію проти України. 24 лютого 2022 року розпочалося та триває повномасштабне вторгнення збройних сил російської федерації на суверенну територію України. Таким чином, російська федерація є суб`єктом, внаслідок збройної агресії якого проти України та окупації частини території України порушено низку прав та свобод громадян України, зокрема, особистих прав позивача, та, відповідно, саме російська федерація є суб`єктом, на якого покладено обов`язок з відшкодування завданих цими діями збитків. Разом з тим, матеріали справи не містять належних і допустимих доказів про те, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , завдано матеріальної та моральної шкоди внаслідок незаконних (неправомірних) дій державою Україна в особі Кабінету Міністрів України, Державної казначейської служби України. Належними є сторони, які є суб`єктами спірних правовідносин. Належним є відповідач, який дійсно є суб`єктом порушеного, оспорюваного чи невизнаного матеріального правовідношення. Належність відповідача визначається, перш за все, за нормами матеріального права. На позивача покладений обов`язок довести, що саме йому належить оспорюване право, а вказаний ним відповідач зобов`язаний виконати покладений на нього законом або договором обов`язок. Законодавець поклав на позивача обов`язок визначати відповідача у справі і суд повинен розглянути позов щодо тих відповідачів, яких визначив позивач. Водночас, якщо позивач помилився і подав позов до тих, хто відповідати за позовом не повинен, або притягнув не всіх, він не позбавлений права звернутись до суду з клопотанням про заміну неналежного відповідача чи залучення до участі в справі співвідповідачів. З урахуванням принципу диспозитивності суд не має права проводити заміну неналежного відповідача належним із власної ініціативи. Пред`явлення позову до неналежного відповідача є підставою для відмови в позові, що не позбавляє позивача права пред`явити позов до належного відповідача. Всупереч наведеним нормам та висновкам ОСОБА_1 та ОСОБА_2 заявлено позов про відшкодування шкоди, завданої збройною агресією російської федерації в Україні, не безпосередньо до російської федерації, а до держави Україна в особі Кабінету Міністрів України та Державної казначейської служби України. А відтак інші доводи сторін не аналізували судом та не спростовуються, оскільки на висновки суду про відсутність підстав для задоволення позову не впливають. Таким чином, з урахуванням принципів змагальності та диспозитивності цивільного судочинства, обов`язок подавати докази покладається на сторони процесу, а суд позбавлений можливості визначати коло доказів за власною ініціативою і зобов`язаний розглядати справу виключно на підставі поданих сторонами доказів. Враховуючи наведене, зібрані по справі докази, оцінені судом належним чином кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв`язок у сукупності, суд дійшов переконання, що в задоволенні позову ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України та Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, а також позову третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, ОСОБА_2 до Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України та Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, слід відмовити в повному обсязі.
Колегія суддів вважає, що такі висновки суду першої інстанції вцілому відповідають обставинам, що мають значення для справи та вимогам закону, а також практиці суду касаційної інстанції, яка повинна бути врахована при застосуванні норм права в аналогічних правовідносинах, доводи ж скарг таких висновків суду не спростовують.
У липні 2022 року ОСОБА_1  звернулась в суд із позовом  (з врахуванням ухвали Личаківського районного суду м.Львова від 29 листопада 2022 року про замінупервісного відповідача російської федерації в особі посольства російської федерації в Україні на Державу Україна в особі Кабінету Міністрів України та Державну казначейську службу України) до Держави України в особі Кабінету Міністрів України та Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, в якому (з врахуванням заяв про збільшення позовних вимог) просила:
- стягнути з Держави України в особі Кабінету Міністрів України та Державної казначейської служби Українина користь позивачки майнову шкоду в розмірі 2456755,00 грн.;
- стягнути з Держави України в особі Кабінету Міністрів України та Державної казначейської служби Українина користь позивачки моральну шкоду в розмірі 1496000,00 грн.;
В обґрунтування позовних вимог зазначала, що у березні 2014 року після незаконної анексії російською федерацією Автономної Республіки Крим та на момент початку другої фази збройної агресії на території Луганської і Донецької областей України, позивачка була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_4 , що підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи. Зазначала, що рішенням Личаківського районного суду м.Львова від 05.07.2022 року встановлено факт, що вимушене переселення ОСОБА_1 у березні 2014 року з тимчасово окупованої території Донецької області України відбулося внаслідок терористичного акту, вчиненого рф. Звертала увагу, що Личаківський районний суд м.Львова дійшов висновку та встановив, що незаконна анексія російської федерацією Автономної Республіки Крим та частин Луганської і Донецької областей України відбулася внаслідок військової агресії здійснені у формі терористичного акту – злочинного діяння у формі застосування зброї. Зазначала, що м.Макіївка включено до переліку населених пунктів, які згідно постанови Верховної Ради України від 17 березня 2015 року №254-VІІІ визнані тимчасово окупованими територіями, таким чином юридичний факт окупації та тимчасової відсутності в м.Макіївка юрисдикції держави Україна встановлений законом. Зазначала, що позивачці завдано суттєву майнову шкоду, а внаслідок цих дій порушено майнові права, права позивачки на використання та розпорядження власним майном, а саме ОСОБА_1 позбавлена можливості використовувати власне нерухоме майно: частину квартири, що належить їй на праві приватної власності. Зазначала, що відносно позивачки саме внаслідок збройної агресії російської федерації на частині території Донецької області України було порушено конституційні права, передбачені Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 року та Конституцією України, зокрема, право на життя, право на свободу та повагу до честі і гідності, право на свободу і особисту недоторканість, право на повагу до приватного і сімейного життя, право на вільний вибір місця проживання громадянина на території своєї країни.
У січні 2024 року ОСОБА_2 звернувся в суд із заявою про вступ у справу, як третя особа з позовомдо Держави України в особі Кабінету Міністрів України та Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, в якому просив:
- стягнути з Держави України в особі Кабінету Міністрів України та Державної казначейської служби Українина користь позивача майнову шкоду в розмірі 11841560,00 грн.;
- стягнути з Держави України в особі Кабінету Міністрів України та Державної казначейської служби Українина користь позивача моральну шкоду в розмірі 1496000,00 грн.;
В обґрунтування позовних вимог зазначав, що належним відповідачем у даній справі є Держава Україна в особі Кабінету Міністрів України та Державна казначейська служба України. Зазначав, що збройною агресією рф ОСОБА_2 завдано суттєву майнову шкоду, а саме такий позбавлений використовувати власне нерухоме майно частини квартири, що належить йому на праві приватної власності. Зазначав, що з вини відповідача позивач зазначає майнової шкоди у формі збитків через неотримання орендної плати за період з березня 2014 року по теперішній час. Тобто за 119 місяців, що дорівнює 59500,00 Євро. Зазначав, що внаслідок дій відповідача, він позбавлений можливості використовувати своє нежитлове приміщення (гараж-бокс) у період з березня 2014 року по теперішній час. Зазначав, що відносно позивача саме внаслідок збройної агресії російської федерації на частині території Донецької області України було порушено конституційні права, передбачені Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 року та Конституцією України, зокрема, право на життя, право на свободу та повагу до честі і гідності, право на свободу і особисту недоторканість, право на повагу до приватного і сімейного життя, право на вільний вибір місця проживання громадянина на території своєї країни.
В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 , а також ОСОБА_2 посилаються на те, що внаслідок збройної агресії російської федерації порушено їх майнові права, права на використання та розпорядження власним майном у період з березня 2014 року по теперішній час. Також, останні вимушені прилаштовуватися до нових умов життя, шукати додаткові джерела допомоги на найм житла, оскільки порушено їх законні права, а тому останнім одночасно спричинено суттєву моральну шкоду.
Як вбачається із матеріалів даної справи, правильно встановлено судом першої інстанції та сторонами не оспорено та не спростовано, – ОСОБА_1 , а також ОСОБА_2 на праві спільної часткової власності у розмірі належить квартира, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується копією свідоцтва про право власності на житло від 30.12.2004 року та копією витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 6402968 від 03.02.2005 року.
Також, ОСОБА_2 на праві власності належить:
- квартира, за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується копією договору купівлі-продажу квартири від 04.04.2012р., копією витягу з Державного реєстру правочинів № 1181086 від 04.04.2012р., витягу про Державну реєстрацію прав № 33899363 від 20.04.2012р.;
- нежитлове приміщення – гараж-бокс № НОМЕР_1 за адресою: АДРЕСА_3 , що підтверджуються копією біржового контракту № 3-52 від 08.12.1998р.
Відповідно до довідки від 28.12.2016 року №8415 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, ОСОБА_2 є внутрішньо переміщеною особою в м.Київ.
Відповідно до довідки від 04.05.2017 року №4020 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, ОСОБА_1 є внутрішньо переміщеною особою в м.Маріуполь, Донецької області.
Рішенням Личаківського районного суду м.Львова від 05.07.2022 року у справі №463/14864/21 було встановлено факт, що вимушене переселення ОСОБА_1 у березні 2014 року з тимчасово окупованої території Донецької області України відбулося внаслідок терористичного акту, вчиненого російською федерацією.
Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 21 листопада 2023 року  у справі №463/5104/22 заяву ОСОБА_2 , заінтересована особа: російська федерація в особі посольства російської федерації в Україні про встановлення факту, що має юридичне значення – задоволено частково. Встановлено факт, що вимушене переселення ОСОБА_2 у березні 2014 року з тимчасово окупованої території Донецької області відбулося внаслідок терористичного акту, вчиненого Російською Федерацією. У задоволенні іншої частини вимог – відмовлено.
Рішенням Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 01 серпня 2023 рокузаяву ОСОБА_1  про встановлення факту, що має юридичне значення - задоволено.Встановлено факт, що вимушене переселення ОСОБА_1 у березні 2014 року з тимчасово окупованої території Донецької області України відбулося внаслідок терористичного акту та тимчасової окупації території Донецької області України, вчиненого Російською Федерацією та призвело до порушення їх конституційних прав, передбачених Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 року та Конституцією України.
Спірні правовідносини між сторонами виникли з приводу відшкодування шкоди, завданої збройною агресією російської федерації в Україні.
З 2014 року російська федерація здійснює збройну агресію проти України. 24 лютого 2022 року розпочалося та триває повномасштабне вторгнення збройних сил російської федерації на суверенну територію України.
Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-ІХ, на всій території України введено воєнний стан, який триває і на даний час.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, в тому числі, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.
За змістом ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Згідно з ч. 1 ст. 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.
Відповідно до ч. 1 ст. 1174 ЦК України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.
Згідно з ч. 3, 5 ст. 23 ЦК України якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.
В деліктних правовідносинах юридичною підставою відповідальності, яка виникає внаслідок заподіяння шкоди, є склад цивільного правопорушення. До його елементів належать протиправна поведінка завдавача шкоди, настання шкоди, причинно-наслідковий зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою завдавача шкоди, вина останнього.
У постанові від 22.06.2022 року у справі № 311/498/20 Верховний Суд зазначив, що у разі застосування «деліктного винятку» будь-який спір, що виник на її території у громадянина України, навіть з іноземною країною, зокрема й рф, може бути розглянутий та вирішений судом України як належним та повноважним судом. 
Таких самих висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 18 травня 2022 року у справі № 428/11673/19 (провадження № 61-8291св21) та у справі №760/17232/20-ц (провадження № 61-15925св21), зазначивши додаткові аргументи непоширення судового імунітету рф у спірних правовідносинах, а саме: підтримання юрисдикційного імунітету рф позбавить позивача ефективного доступу до суду для захисту своїх прав, що є несумісним з пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод; судовий імунітет рф не застосовується з огляду на звичаєве міжнародне право, кодифіковане в Конвенції ООН про юрисдикційні імунітети держав та їх власності (2004); підтримання імунітету рф є несумісним із міжнародно-правовими зобов`язаннями України у сфері боротьби з тероризмом; судовий імунітет рф не підлягає застосуванню з огляду на порушення рф державного суверенітету України, а отже, не є здійсненням рф своїх суверенних прав, що охороняються судовим імунітетом. Отже, рф, вчинивши неспровокований та повномасштабний акт збройної агресії проти Української держави, численні акти геноциду Українського народу, не вправі надалі посилатися на свій судовий імунітет, заперечуючи тим самим юрисдикцію судів України на розгляд та вирішення справ про відшкодування шкоди, завданої такими актами агресії фізичній особі - громадянину України.
Таким чином, російська федерація є суб`єктом, внаслідок збройної агресії проти України та окупації частини території України порушено низку прав та свобод громадян України, зокрема, особистих прав апелянтів, та, відповідно, саме російська федерація є суб`єктом, на якого покладено обов`язок з відшкодування завданих цими діями збитків.
За завдання моральних та матеріальних збитків апелянтам не може бути відповідальною Україна, оскільки ОСОБА_1 , ОСОБА_2 постраждали саме від дій рф.
Однак позов про відшкодування шкоди, завданої збройною агресією російської федерації в Україні безпосередньо до російської федерації стороною позивача не заявлено.
Також, матеріали справи не містять належних і допустимих доказів про те, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , завдано матеріальної та моральної шкоди внаслідок незаконних (неправомірних) дій державою Україна в особі Кабінету Міністрів України, Державної казначейської служби України.
Також, за ст. 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» передбачає спеціальне правило, згідно з яким відшкодування шкоди, заподіяної громадянам терористичним актом, провадиться за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до закону і з наступним стягненням суми цього відшкодування з осіб, якими заподіяно шкоду, в порядку, встановленому законом.
З огляду на зміст вказаних приписів Закону України «Про боротьбу з тероризмом» реалізація права на отримання зазначеного відшкодування поставлена у залежність від існування компенсаційного механізму, що має бути встановлений в окремому законі.
Закон, який регулює порядок відшкодування за рахунок коштів Державного бюджету України шкоди, заподіяної терористичним актом, відсутній як на час виникнення спірних правовідносин, так і на час розгляду справи судами.
Більше того, у законодавстві України відсутня не лише процедура виплати означеного відшкодування (див. для порівняння mutatis mutandis рішення ЄСПЛ від 24 квітня 2014 року у справі «Будченко проти України» (Budchenko v. Ukraine), заява № 38677/06, § 42), але й чіткі умови, необхідні для заявлення майнової вимоги до держави про надання такого відшкодування (див. mutatis mutandis ухвалу ЄСПЛ щодо прийнятності від 30 вересня 2014 року у справі «Петльований проти України»).
За усталеною практикою ЄСПЛ поняття «майно» у частині першій статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на речі матеріального світу та не залежить від формальної класифікації, прийнятої у національному законодавстві: деякі інші права й інтереси, що становлять активи, теж можуть розглядатися як «майнові права», а отже, як «майно» (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ від 05 січня 2000 року у справі «Бейелер проти Італії» (Beyeler v. Italy), заява № 33202, § 100).
Так, за певних обставин захистом статті 1 Першого протоколу до Конвенції може користуватися легітимне очікування (legitimate expectation) успішної реалізації майнових прав (право вимоги). Для того, щоб «очікування» було «легітимним», воно має бути заснованим на нормі закону або іншому правовому акті, такому, як судове рішення, пов`язаному із майновим інтересом (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ від 28 вересня 2004 року у справі «Копецькі протиСловаччини» (Kopecky v. Slovakia), заява № 44912/98, § 49-50). Проте стаття 1 Першого протоколу до Конвенції не гарантує право на набуття майна (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «Копецькі проти Словаччини», § 35).
Особа, яка має майновий інтерес, може розглядатись як така, що має «легітимне очікування» успішної реалізації її права вимоги (зокрема, відшкодування державою шкоди) у сенсі статті 1 Першого протоколу до Конвенції, коли для цього інтересу є достатні підстави у національному законодавстві. Останнє повинно давати змогу чітко визначити конкретний майновий інтерес особи, який має бути передбаченим у відповідних нормативних приписах або підтвердженим в іншому правовому акті, зокрема у судовому рішенні (див. для порівняння mutatis mutandis ухвалу ЄСПЛ щодо прийнятності від 02 липня 2002 року у справі «Гайдук та інші проти України» (Gayduk and Others v. Ukraine), заява № 45526/99 та інші). Очікування не буде легітимним, коли є спір щодо правильності тлумачення та застосування національного законодавства, і доводи заявника відхиляє національний суд (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «Копецькі проти Словаччини» (Kopecky v. Slovakia), заява № 44912/98, § 50).
Отже, передбачене у статті 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» право на відшкодування державою відповідно до закону шкоди, завданої терористичним актом, не породжує без спеціального закону легітимного очікування на отримання від держави України відшкодування за матеріальну, моральну шкоду, завдану апелянтам внаслідок терористичного акта рф.
У законодавстві України немає такої юридичної основи, що дає змогу визначити конкретний майновий інтерес позивачки та третьої особи щодо права вимоги на підставі Закону України «Про боротьбу з тероризмом» до держави про відшкодування матеріальної, моральної шкоди, завданої внаслідок терористичного акта рф.
Подібні за змістом правові висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2019 року у справі № 265/6582/16-ц (провадження № 14-17цс19), від 22 вересня 2020 року у справі № 910/378/19 (провадження № 12-23гс20), від 12 травня 2022 року у справі № 635/6172/17 (провадження № 14-167цс20).
Ураховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог, зокрема, і на підставі статті 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом», на яку апелянти, зокрема, посилались у своїх апеляційних скаргах.
Враховуючи вказане доводи апеляційних скарг слід визнати безпідставними та самі скарги слід відхилити. Рішення ж суду першої інстанції слід залишити без змін як таке, що відповідає обставинам, що мають значення для справи та вимогам закону.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 ч.1 п.1, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, - 
п о с т а н о в и л а :

апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 – залишити без задоволення.
Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 07 листопада 2024 року – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення постанови безпосередньо до Верховного Суду. 

Повний текст постанови складено 16 травня 2025 року.

Головуючий:                                                        Я.А. Левик

Судді:                                                        Н.П. Крайник

М.М. Шандра