Постанова
Іменем України
 
13 березня 2025року
м. Київ
справа № 752/4018/23
провадження № 51-3419 км 24
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                         ОСОБА_1 ,
суддів                                              ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання  ОСОБА_4 ,
прокурора                               ОСОБА_5 ,
захисника                               ОСОБА_6 
засуджених:                             ОСОБА_7 ,
                                               ОСОБА_8 
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу заступника керівника Київської міської прокуратури на ухвалу Київського апеляційного суду від 03 квітня 2024 року в кримінальному провадженні, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № № 12023100051111949, за обвинуваченням 
ОСОБА_7 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м. Богуслав Київської області та жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого, 
та
ОСОБА_8 ,ІНФОРМАЦІЯ_2 , громадянки України, уродженки та жительки АДРЕСА_1 , раніше не судимої,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 4 ст. 190 КК України.
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами 
першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Голосіївського районного суду м. Києва від 25 квітня 2023 року визнано винуватими та засуджено за ч. 2 ст. 15, ч. 4 ст. 190 КК України: 
-      ОСОБА_7 до покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років з конфіскацією майна, яке є його власністю;
-       ОСОБА_8 до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років без призначення додаткового покарання у виді конфіскації майна. На підставі ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_8 від відбування покарання з випробуванням, з іспитовим строком 3 роки з покладенням відповідних обов`язків, передбачених ст. 76 КК України. 
Вирішено питання речових доказів та процесуальних витрат у провадженні.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 03 квітня 2024 року вирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_7 в частині призначеного покарання змінено. Пом`якшено призначене йому покарання за ч. 2 ст. 15, ч. 4 ст. 190 КК України до 5 років позбавлення волі. На підставі ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням, з іспитовим строком 3 роки та покладено відповідні обов`язки, передбачені ст. 76 КК України. В решті вирок суду першої інстанції залишено без змін.
Судові рішення щодо ОСОБА_8 в касаційному порядку не оскаржуються.
За обставин, встановлених судом та детально викладених у вироку,  ОСОБА_7 , визнано винуватим у закінченому замаху на заволодіння чужим майном шляхом обману, вчиненому за попередньою змовою групою осіб, в особливо великих розмірах.
Так, ОСОБА_7 , у невстановлений досудовим розслідуванням час та місці, але не пізніше 31 жовтня 2022 року, маючи умисел на шахрайство, діючи умисно,  вступив у попередню змову з невстановленими досудовим розслідуванням особами, матеріали відносно яких виділені в окреме провадження, які у невстановлені досудовим розслідуванням час і спосіб отримали інформацію про квартиру АДРЕСА_2 , яка на праві приватної власності належала ОСОБА_9 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 .В подальшому, ОСОБА_7 залучив до вчинення злочину свою дружину - ОСОБА_8 , яка будучи обізнаною щодо злочинних намірів, погодилася за грошову винагороду виступити фіктивним власником зазначеної квартири під час укладання договору купівлі-продажу з використанням підроблених документів, для чого надала останньому фотокартки із власним зображенням для виготовлення підробленого паспорту та інших документів, необхідних для нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу квартири. Невстановлена досудовим розслідуванням особа, яка діяла спільно із ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , відповідно до розподілених ролей, придбала підроблений нотаріальний бланк, після чого нанесла на нього відтиск печатки приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу та внесла до бланку друкований текст договору дарування зазначеної квартири. В подальшому, ОСОБА_7 підшукав та залучив до вчинення злочину, як потенційного покупця, ОСОБА_10 ,. обіцяючи останньому грошову винагороду за участь в укладанні нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу майна, та який надав згоду на вчинення зазначених дій. У невстановлений досудовим розслідуванням час та місці, але не пізніше 04 листопада 2022 року ОСОБА_7 отримав від невстановленої досудовим розслідуванням особи, підроблений паспорт громадянки України на ім`я ОСОБА_11 , в якому була вклеєна фотокартка ОСОБА_8 , який остання повинна була надати нотаріусу, видаючи себе за власницю квартири. 04 листопада 2022 року, приблизно о 12 год ОСОБА_7 разом із ОСОБА_8 та ОСОБА_10 прийшли до офісу приватного нотаріуса ОСОБА_12 , яка не була обізнана щодо протиправної діяльності даної групи осіб, з метою укладення фіктивного договору купівлі-продажу квартири та перебуваючи в офісі даного нотаріуса о 12:10 год цього ж дня, підписала договір купівлі-продажу квартири. Таким, чином група осіб разом із ОСОБА_7 та ОСОБА_8 вчинила усі дії, які вважала необхідними для доведення кримінального правопорушення до кінця, однак воно не було закінчено з причин, які не залежали від їх волі, оскільки після підписання договору до офісного приміщення нотаріуса прибули працівники поліції. Своїми діями ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , а також невстановлені досудовим розслідуванням особи, матеріали відносно яких виділені в окреме провадження, мали намір завдати матеріальної шкоди в розмірі 2 462 955 грн.
Вимоги касаційної скарги і доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі прокурор просить скасувати ухвалу суду апеляційної інстанції щодо ОСОБА_7 та призначити новий розгляд у вказаному суді з підстав істотного порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність. Не оспорюючи доведеності винуватості та правильності кваліфікації дій ОСОБА_7 , прокурор не погоджується зі звільненням останнього від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України. Вважає, що апеляційний суд, всупереч вимогам ст. 419 КПК України, не обґрунтовував належним чином прийнятого рішення. Стверджує, що застосування положень ст. 75 КК України до ОСОБА_7 є неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність.  
Під час касаційного розгляду прокурор ОСОБА_5 підтримала касаційну скаргу сторони обвинувачення та просила її задовольнити. 
Позиції інших учасників судового провадження
У запереченні на касаційну скаргу прокурора захисник ОСОБА_6 вказує на безпідставність її доводів та вважає, що вона не підлягає до задоволення.
Під час касаційного розгляду захисник ОСОБА_6 , засуджені ОСОБА_7 та ОСОБА_8 заперечили проти поданої касаційної скарги прокурора та просили її залишити без задоволення.
Мотиви Суду
Згідно зі ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
При цьому, відповідно до ч. 1 ст. 433 КПК України, суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Відповідно до ч. 2 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. 
Винуватість ОСОБА_7 у інкримінованому йому кримінальному правопорушенні, доведеність обвинувачення та правильність кваліфікації дій за ч. 2 ст. 15, ч. 4 ст. 190 КК України в касаційній скарзі не оспорюються.
Відповідно до вимог статей 50, 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути співмірним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. Суд при виборі покарання зобов`язаний враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного, обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Згідно зі ст. 75 КК України, якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, апеляційний суд, переглядаючи вирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_7 , дотримався наведених вимог матеріального права.
Так, у своїй апеляційній скарзі захисник ОСОБА_13 в інтересах ОСОБА_7 , не оспорюючи встановлені фактичні обставини кримінального провадження, доведеність обвинувачення та кваліфікацію діянь, наводив доводи щодо суворості призначеного ОСОБА_7 покарання з огляду на необґрунтоване не застосування місцевим судом положень ст. 75 ККУкраїни і вважав, що його слід звільнити від призначеного покарання з випробуванням, з іспитовим строком. Наводив доводи, які не були враховані, на його думку, судом першої інстанції при призначенні покарання.
Апеляційний суд погодився із зазначеними доводами та змінив вирок місцевого суду в частині призначеного покарання, пом`якшив його до 5 років позбавлення волі й звільнив ОСОБА_7 від відбування покарання з іспитовим строком на 3 роки. При цьому, апеляційний суд дав належну оцінку ступеню тяжкості вчиненого злочину, виходячи не лише з визначених у ст. 12 ККУкраїни формальних критеріїв, а і з особливостей вчинення конкретного кримінального правопорушення. Зокрема, апеляційний суд узяв до уваги те, що ОСОБА_7 повністю визнав свою винуватість, щиро розкаявся у вчиненому, засудив свою поведінку та запевнив, що став на шлях виправлення. Крім того, судом апеляційної інстанції було взято до уваги перебування на утриманні останнього дружини та трьох неповнолітніх дітей, постійне місце проживання, позитивну характеристику за місцем проживання. Також, апеляційним судом було наголошено, що розгляд кримінального провадження в суді першої інстанції було проведено в порядку ч. 3 ст. 349 КПК України, що дає підстави вважати, що ОСОБА_7 реально сприяв розкриттю злочину.
Разом із тим, виконуючи приписи ст. 65 цього Кодексу, апеляційний суд зважив на обставини, що пом`якшують покарання - щире каяття, оскільки ОСОБА_7 визнав вину повністю, активно сприяв розкриттю злочину. 
Повною мірою врахувавши вказані обставини, суд апеляційної інстанції, усупереч твердженням прокурора, належно умотивувавши своє рішення, визнав їх такими, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, і дотримуючись принципу співмірності та індивідуалізації покарання, правильно призначив ОСОБА_7 покарання за ч. 2 ст. 15, ч. 4 ст. 190 КК України у виді позбавлення волі на строк 5 років та звільнив його на підставі ст. 75 КК України від відбування покарання з випробуванням, з іспитовим строком 3 роки.
У контексті наведеного не можна визнати спроможними та переконливими доводи касаційної скарги прокурора стосовно неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність - застосування ст. 75 КК України та невідповідності призначеного судом покарання ступеню тяжкості вчиненого злочину й особі засудженого через його м`якість.
Ухвала апеляційного суду є законною, обґрунтованою та відповідає вимогам ст. 419 КПК України.
Призначене ОСОБА_7 покарання відповідає приписам статей 50, 65 КК України, є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових злочинів, домірним вчиненому. Правових підстав вважати призначене засудженому покарання явно несправедливим через м`якість і недостатнім для досягнення його мети, колегія суддів не вбачає.
Істотних порушень вимог кримінального закону чи невідповідності призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через м`якість, які були би підставою для скасування ухвали апеляційного суду, колегією суддів не встановлено.
За таких обставин, касаційна скарга заступника керівника Київської міської прокуратури не підлягає задоволенню.
Керуючись статтями 433, 434, 436 - 438, 441, 442 КПК України, Суд
ухвалив:
Ухвалу Київського апеляційного суду від 03 квітня 2024 року щодо ОСОБА_7 залишити без зміни, а касаційну скаргу заступника керівника Київської міської прокуратури - без задоволення.
Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною і оскарженню не підлягає. 
Судді:

ОСОБА_1                             ОСОБА_2                                   ОСОБА_14