ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/11970/20                                                                  Суддя (судді) першої інстанції: Амельохін В.В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  19 травня 2025 року                                                                                            м. Київ
          
Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді                               Оксененка О.М.,
суддів:                                                     Ганечко О.М.,
                                                          Кузьменка В.В.,

При секретарі:                                  Долинській Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Національного антикорупційного бюро України на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 26 жовтня 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Національного антикорупційного бюро України про визнання протиправними та скасування рішень, зобов`язання вчинити дії, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міcта Києва з адміністративним позовом до Національного антикорупційного бюро України (надалі - Національне бюро, НАБУ, НАБ України), в якому просив:
1) визнати протиправним та скасувати наказ Національного бюро від 04.11.2019 №129-А, в частині прийнятого рішення про проведення службового розслідування за фактами можливих неправомірних дій Керівника Другого підрозділу детективів Національного антикорупційного бюро України ОСОБА_1 , пов`язаних зі здійснення досудового розслідування у кримінальному провадженні №52019000000000018;
2) визнати мотивувальну частину висновку службового розслідування від 09.01.2020 №13/314-01ДСК, проведеного службовими особами Управління внутрішнього контролю Національного бюро на виконання наказу Директора Національного бюро від 04.11.2019 №129-А «Про проведення службового розслідування» такою, що не має документального підтвердження та не відповідає встановленим під час службового розслідування фактам;
3) визнати мотивувальну частину висновку Дисциплінарної комісії Національного бюро від 13.05.2020 №51 такою, що не має документального підтвердження та не відповідає встановленим під час службового розслідування фактам;
4) визнати протиправним та скасувати наказ Директора Національного бюро від 18.05.2020 №28-н «Про застосування дисциплінарного стягнення до Керівника Другого підрозділу детективів Головного підрозділу детективів ОСОБА_1 »;
5) визнати протиправним та скасувати розпорядження Директора Національного антикорупційного бюро України від 18.05.2020 № 697-р «Про припинення державної служби та звільнення ОСОБА_1 »;
6) поновити ОСОБА_1 на державній службі в НАБУ на посаді Керівника Другого підрозділу детективів Головного підрозділу детективів або рівнозначній посаді з 20 травня 2020 року;
7) визнати недійсним запис у трудовій книжці №12 від 19.05.2020 про припинення державної служби та звільнення ОСОБА_1 з посади Керівника Другого підрозділу детективів Головного підрозділу детективів Національного антикорупційного бюро України на підставі розпорядження Національного бюро від 18.05.2020 № 697-р.;
8) зобов`язати Національне бюро зробити дублікат трудової книжки без запису про припинення державної служби та звільнення ОСОБА_1 з посади Керівника Другого підрозділу детективів Головного підрозділу детективів Національного антикорупційного бюро України на підставі розпорядження Директора НАБУ від 18.05.2020 № 697-р.;
9) стягнути з Національного бюро на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 20 травня 2020 року до моменту винесення рішення у справі.            
Крім того, ОСОБА_1 було подано клопотання, в якому позивач просив:
- на підставі частини другої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України вийти за межі позовних вимог та поновити його на посаді Заступника Керівника Головного підрозділу детективів - Керівника Другого підрозділу детективів або будь-якій іншій рівнозначній посаді НАБУ, що відповідає посаді Керівника Другого підрозділу детективів Головного підрозділу детективів НАБУ, з якої позивача було незаконно звільнено;
- на підставі частини першої статті 372 КАС України встановити спосіб та порядок його виконання, а саме: зобов`язати НАБУ видати наказ про поновлення позивача на посаді публічної служби, в особі відповідної службової особи, яка виконує обов`язки Директора НАБУ замість ОСОБА_2 , повноваження якого були припиненні у зв`язку із прийняттям Конституційним Судом України рішення №9-р/2020 від 28.08.2020 у справі №1-9/2020(197/20);
- в порядку частини першої статті 249 КАС України постановити окрему ухвалу за фактами протиправного виконання ОСОБА_2 повноважень Директора НАБУ з 29 серпня 2020 року для вжиття заходів щодо усунення причин та умов, що сприяли порушенню закону, направити її зокрема, але не виключно, Національному антикорупційному бюро України, Генеральному прокурору, Кабінету Міністрів України, Президенту України, Верховній Раді України та в порядку частини другої статті 249 КАС України постановити окрему ухвалу за фактами вчинення ОСОБА_2 кримінального правопорушення, передбаченого частиною четвертої статті 382 КК України, яку для реєстрації кримінального провадження та вирішення питання про притягнення такої особи до кримінальної відповідальності надіслати Державному бюро розслідувань, а також за фактом захоплення ОСОБА_2 державної влади, за ознаками кримінального правопорушення передбаченого частиною третьою статті 109 КК України, яку надіслати до Служби безпеки України тощо.
Позовні вимоги обгрунтовано протиправністю прийняття оскаржуваних рішень, оскільки ОСОБА_1 був притягнутий до дисциплінарної відповідальності після спливу встановленого 6-місячного строку притягнення до відповідальності; позивачу не було надано висновок і матеріали службового розслідування для можливості оскарження, а відповідачем не доведено та матеріалами службового розслідування не підтверджується порушення ОСОБА_1 норм Закону України «Про державну службу», Закону України «Про Національне антикорупційне бюро України».
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 26 жовтня 2020 року позовні вимоги - задоволено частково.
Визнано протиправним та скасовано наказ Директора НАБУ від 18.05.2020 №28-н «Про застосування дисциплінарного стягнення до Керівника Другого підрозділу детективів Головного підрозділу детективів ОСОБА_1 ».
Визнано протиправним та скасовано розпорядження Директора НАБУ від 18.05.2020 № 697-р «Про припинення державної служби та звільнення ОСОБА_1 ».
Поновлено ОСОБА_1 на державній службі в НАБУ на посаді Заступника Керівника Головного підрозділу детективів - Керівника Другого підрозділу детективів.
Стягнуто з НАБУ на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 20 травня 2020 року по 26 жовтня 2020 року у розмірі 1 643 083, 20 грн. (один мільйон шістсот сорок три тисячі вісімдесят три гривні, 20 копійок). В іншій частині позовних вимог відмовлено.
Допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на державній службі в НАБУ на посаді Заступника Керівника Головного підрозділу детективів - Керівника Другого підрозділу детективів.                                     
Допущено негайне виконання рішення суду в частині стягнення з НАБУ на користь ОСОБА_1 , середній заробіток за час вимушеного прогулу за один місяць у розмірі 313 679, 52 грн.
Встановлено спосіб та порядок виконання рішення суду, а саме: зобов`язати НАБУ видати наказ про поновлення ОСОБА_1 на державній службі в НАБУ на посаді Заступника Керівника Головного підрозділу детективів - Керівника Другого підрозділу детективів, в особі відповідної службової особи, яка виконує обов`язки Директора Національного бюро замість ОСОБА_2 .
Відповідачем подано апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить скасувати рішення та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.
Зазначена апеляційна скарга обгрунтована тим, що суд першої інстанції залишив поза увагою правомірність призначення та проведення відповідачем службового розслідування, а також правильність висновків, зроблених за його результатами. 
Оскільки у ході службового розслідування були встановлені факти неналежного виконання ОСОБА_1 обов`язків щодо проведення досудового розслідування у кримінальному провадженні, відтак таке досудове розслідування визнано таким, що не у повній мірі відповідає вимогам КПК України.
Відповідач стверджує, що у висновках службового розслідування належним чином відображено, що використання позивачем повноважень в особистих (приватних) інтересах мало свій вияв у бажанні притягти ОСОБА_4 до дисциплінарної відповідальності з метою його звільнення із вказаної посади через висловлювання останнього на оперативній нараді щодо вивчення матеріалів певного кримінального провадження.
Крім того, на думку відповідача, поновлення ОСОБА_1 на посаді заступника керівника головного підрозділу детективів - Керівника Другого підрозділу детективів суперечить приписам ст. 235 КЗпП України та фактично є призначенням особи поза конкурсом, що не відповідає також і положенням Закону України «Про Національне антикорупційне бюро України». 
У відзиві на апеляційну скаргу позивачем зазначено, що суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про ненадання відповідачем жодних належних і допустимих доказів вчинення позивачем дисциплінарного проступку, а також порушення вимог щодо обґрунтованості спірного наказу, у той час як наявними у справі доказами підтверджується факт належного і професійного виконання ОСОБА_1 своїх посадових і службових обов`язків.
У додаткових поясненнях до апеляційної скарги відповідач, наголошуючи на правильності притягнення ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності за використання повноважень в особистих (приватних) інтересах, зазначає, що такий інтерес знайшов свій вияв у тому, що позивач після виникнення конфліктної ситуації з ОСОБА_4 , вчиняв активні дії, спрямовані на звільнення останнього із займаної посади з мотивів особистої неприязні та помсти, що підтверджується матеріалами справи. 
У запереченнях на додаткові пояснення ОСОБА_1 зауважив, що, визначаючи склад дисциплінарного проступку, відповідач перейняв на себе повноваження підрозділів, відповідальних за проведення службового розслідування, та без проведення додаткової перевірки самостійно здійснив формулювання його складових. Наголошує на безпідставності позиції щодо існування приватного інтересу у ОСОБА_1 щодо звільнення ОСОБА_4 з посади, оскільки недоліки в його роботі були виявлені під час перевірки матеріалів кримінальних проваджень. 
До того ж безпосередньо ОСОБА_4 у своїх поясненнях від 11.01.2021 року заперечує погрози звільненням з боку ОСОБА_1 . Також підкреслює, що скорочення посади, яку обіймав Позивач до звільнення, із створенням нової, свідчить лише про небажання виконувати рішення суду у цій справі, у той час як новостворена посада за своєю природою є аналогічною, а відповідність ОСОБА_1 такій посаді була підтверджена конкурсною комісією.
У доповненнях до додаткових пояснень відповідач підкреслює, що про обставини втрати ОСОБА_4 та ОСОБА_5 відеокамери та носія, на які зафіксовані проведення обшуку, ОСОБА_1 був обізнаний у січні - березні 2019 року, а не у вересні 2019 року, як зазначає позивач.
Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 17 березня 2021 року апеляційну скаргу НАБУ задоволено частково, рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 26.10.2020 скасовано та прийнято нове рішення, яким позовні вимоги задоволено частково.
Визнано протиправним та скасовано наказ Директора Національного антикорупційного бюро України від 18.05.2020 №28-н «Про застосування дисциплінарного стягнення до Керівника Другого підрозділу детективів Головного підрозділу детективів ОСОБА_1 ».
Визнано протиправним та скасовано розпорядження Директора НАБУ від 18.05.2020 № 697-р «Про припинення державної служби та звільнення ОСОБА_1 ».
Поновлено ОСОБА_1 на посаді Керівника Другого підрозділу детективів Головного підрозділу детективів Національного антикорупційного бюро України.
Стягнуто з НАБУ на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 20 травня 2020 року по 26 жовтня 2020 року у розмірі 628 871, 14 грн. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
Допущено до негайного виконання рішення суду в частині поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць у розмірі 121 158 (сто двадцять одна тисяча сто п`ятдесят вісім) гривень 66 копійок.
У подальшому, ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 31.03.2021 заяву Національного антикорупційного бюро України про виправлення арифметичних помилок - задоволено частково.
Виправлено арифметичні помилки у постанові Шостого апеляційного адміністративного суду від 17 березня 2021 року, ухвалено вважати вірними: розмір середньоденної заробітної плати ОСОБА_1 « 6 339,33 грн.» замість « 5 769,46 грн.»; розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 20 травня 2020 року по 26 жовтня 2020 року - « 697 326 (шістсот дев`яносто сім тисяч триста двадцять шість) гривень 30 копійок» замість « 628 871 (шістсот двадцять вісім тисяч вісімсот сімдесят одна) гривня 14 копійок»; розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць « 133 125 (сто тридцять три тисячі сто двадцять п`ять) гривні 93 копійки» замість « 121 158 (сто двадцять одна тисяча сто п`ятдесят вісім) гривень 66 копійок».
Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 31.03.2021 відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 про роз`яснення постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 17.03.2021, з урахуванням заяви про доповнення заяви про роз`яснення рішення.
Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 31.03.2021 відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення та встановлення судового контролю.
Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 31.03.2021 частково задоволено заяву НАБУ про роз`яснення постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 17.03.2021. Роз`яснено, що середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 20 травня 2020 року по 26 жовтня 2020 року на виконання постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 17 березня 2021 року підлягає виплаті Національним антикорупційним бюро України на користь ОСОБА_1 з урахуванням вже виплачених коштів.
Однак, постановою Верховного Суду від 16 грудня 2024 року касаційні скарги Національного антикорупційного бюро України на постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 17 березня 2021 року та на ухвалу Шостого апеляційного адміністративного суду від 31 березня 2021 року (про виправлення арифметичних помилок та описки) задоволено частково.
Касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 17 березня 2021 року задоволено частково.
Постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 17 березня 2021 року та ухвалу Шостого апеляційного адміністративного суду від 31 березня 2021 року (про виправлення арифметичних помилок та описки) у справі №640/11970/20 скасовано. Справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції - Шостого апеляційного адміністративного суду.
Касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Шостого апеляційного адміністративного суду від 31 березня 2021 року (про відмову в роз`ясненні судового рішення) задоволено частково. Ухвалу Шостого апеляційного адміністративного суду від 31 березня 2021 року (про відмову в роз`ясненні судового рішення) у справі №640/11970/20 скасовано.
Касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Шостого апеляційного адміністративного суду від 31 березня 2021 року (про роз`яснення судового рішення) задоволено частково. Ухвалу Шостого апеляційного адміністративного суду від 31 березня 2021 року (про роз`яснення судового рішення) у справі №640/11970/20 скасовано.
Касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Шостого апеляційного адміністративного суду від 31 березня 2021 року (про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення та встановлення судового контролю) задоволено частково. Ухвалу Шостого апеляційного адміністративного суду від 31 березня 2021 року (про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення та встановлення судового контролю) у справі №640/11970/20 скасовано.
Скасовуючи постанову суду апеляційної інстанції та направляючи справу на новий судовий розгляд до суду апеляційної інстанції, Верховний Суд виходив з того, що Інструкція про порядок проведення службового розслідування стосовно працівників Національного антикорупційного бюро України, затвердженого наказом Директора НАБ України від 23.10.2015 №4 у релевантній редакції не містить вимог щодо зазначення у висновку службового розслідування відомостей щодо часу, місця, способу, мотиву та мети вчинення дисциплінарного проступку. 
Крім того, оскільки ні норми Закону України «Про Національне антикорупційне бюро України» №1698-VII, ні норми Закону України «Про державну службу» №889-VIII не передбачають відображення у рішенні (наказі, розпорядження) про накладення (застосування) дисциплінарного стягнення основних елементів складу дисциплінарного правопорушення, а саме його об`єктивної та суб`єктивної сторони тощо, відтак невідображення у рішенні про застосування дисциплінарного стягнення стислого викладу обставин, які були дослідженні в рамках службового розслідування та відображенні у висновку Дисциплінарної комісії, не дає підстав для скасування такого рішення через невідповідність щодо умов дотримання формальних елементів його змісту.
До того, на думку Верховного Суду, суд апеляційної інстанції, погоджуючись із висновками суду першої інстанції щодо умовності для видачі наказу про притягнення до дисциплінарної відповідальності дослідження статусу особи, передбаченого частиною четвертою статті 21 Закону України «Про Національне антикорупційне бюро України» №1698-VII, самостійно не дослідив наявність та зміст відомчих нормативно-правових актів НАБУ, які можуть встановлювати (конкретизувати) порядок повідомлення працівників Національного бюро про протиправні дії інших працівників даного органу. 
Відтак, на переконання Верховного Суду, тільки за наявності висновку про дотримання позивачем вимог законодавства та порядку повідомлення про протиправні дії та/чи бездіяльність інших працівників НАБУ, можна стверджувати чи були порушені відповідачем вимоги статті 21 Закону України «Про Національне антикорупційне бюро України» №1698-VII, видаючи наказ про звільнення позивача.
До того ж, як вказує суд касаційної інстанції, зважаючи на характер спірних правовідносин та обсяг встановлених обставин справи, а також те, що дана справа підлягала розгляду в порядку загального позовного провадження, висновки суду апеляційної інстанції щодо відмови у задоволені вказаного клопотання були передчасними та необґрунтованими.
Перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла наступного висновку.
Як вбачається з матеріалів справи, на підставі протоколу засідання конкурсної комісії від 14.03.2016 № 28 та розпорядження Директора Національного антикорупційного бюро України від 22.03.2016 № 328-р «Про призначення ОСОБА_1 » ОСОБА_1 з 24 березня 2016 року призначено на посаду заступника начальника Другого підрозділу (відділу) детективів Головного підрозділу детективів як такого, що пройшов за конкурсом.
У подальшому, з 16 березня 2017 року на підставі розпорядження Директора Національного антикорупційного бюро України №372-р від 15.03.2017 «Про призначення та встановлення умов оплати праці ОСОБА_1 » ОСОБА_1 призначено на посаду Керівника Другого підрозділу детективів Головного підрозділу детективів Національного антикорупційного бюро України.
Наказом Національного антикорупційного бюро України від 04.11.2019 №129-А «Про проведення службового розслідування» відповідно до вимог пункту 2 Інструкції про порядок проведення службового розслідування стосовно працівників Національного антикорупційного бюро України, затвердженої наказом Директора Національного бюро від 23.10.2015 №4, на підставі доповідної записки Керівника Головного підрозділу детективів Національного антикорупційного бюро України Калужинського А.В. від 22.10.2019 №04/18136-01 та листа Спеціалізованої антикорупційної прокуратури Генеральної прокуратури України від 04.10.2019 №06-18840-19, відповідно до Закону України «Про Національне антикорупційне бюро України» призначено проведення службового розслідування за фактами можливих неправомірних дій Керівника Другого підрозділу детективів Головного підрозділу детективів Національного антикорупційного бюро України ОСОБА_1 та старшого детектива Національного бюро Другого підрозділу детективів Головного підрозділу детективів Національного антикорупційного бюро України ОСОБА_7 , пов`язаних зі здійсненням досудового розслідування у кримінальному провадженні №52019000000000018.
У свою чергу, наказом Національного антикорупційного бюро України України від 18.05.2020 №28-н «Про застосування дисциплінарного стягнення до Керівника Другого підрозділу детективів Головного підрозділу детективів ОСОБА_1 » на підставі п. 10 частини першої ст. 8, частини третьої ст. 28 Закону України «Про Національне антикорупційне бюро України», частини другої ст. 65, п. 4 частини першої ст. 66 Закону України «Про державну службу», п. 2 розділу V Кодексу професійної етики працівників Національного антикорупційного бюро України, затвердженого наказом Директора Національного антикорупційного бюро України від 01.09.2016 №242, та висновку Дисциплінарної комісії Національного антикорупційного бюро України від 13.05.2020 №51, за вчинення дисциплінарних проступків, передбачених п. п. 2, 4, 5, 9 частини другої ст. 65 Закону України «Про державну службу», а саме: порушення правил етичної поведінки державних службовців, дії, що шкодять авторитету державної служби, невиконання або неналежного виконання посадових обов`язків, актів органів державної влади, наказів (розпоряджень) та доручень керівників, прийнятих у межах їхніх повноважень, використання повноважень в особистих (приватних) інтересах або в неправомірних особистих інтересах інших осіб та підстави для притягнення до дисциплінарної відповідальності у вигляді порушення частини першої ст. 2, частини другої ст. 9 КПК України, п. 4 частини першої ст. 3 Закону України «Про Національне антикорупційне бюро України», п.п. 2, 3 частини першої ст. 4, п.п. 1, 2, 7, 9 частини восьмої Закону України «Про державну службу», частини першої ст. 41 Закону України «Про запобігання корупції», п. 3 Розділу ІІ, пп. 1.3 п. 1 Розділу ІІІ Кодексу професійної етики працівників Національного антикорупційного бюро України, до Керівника Другого підрозділу детективів Головного підрозділу детективів Національного антикорупційного бюро України ОСОБА_1 застосовано вид дисциплінарного стягнення - звільнення з посади державної служби.
Підставою прийняття вказаного наказу №28-н став висновок Дисциплінарної комісії Національного антикорупційного бюро України від 13.05.2020 №51.
Розпорядженням Національного антикорупційного бюро України від 18.05.2020 №697-р «Про припинення державної служби та звільнення ОСОБА_1 » припинено державну службу та звільнено ОСОБА_1 19 травня 2020 року з посади Керівника Другого підрозділу детективів Головного підрозділу детективів Національного антикорупційного бюро України за вчинення дисциплінарних проступків, передбачених пунктами 2, 4, 5, 9 частини другої ст. 65 Закону України «Про державну службу», п. 4 частини першої ст. 87 Закону України «Про державну службу».
Підставою прийняття вказаного розпорядження №697-р був висновок Дисциплінарної комісії Національного антикорупційного бюро України від 13.05.2020 №51, а також наказ Директора Національного антикорупційного бюро України від 18.05.2020 №28-н «Про застосування дисциплінарного стягнення до Керівника Другого підрозділу детективів Головного підрозділу детективів ОСОБА_1 ».
Не погоджуючись з такими рішеннями відповідача та вважаючи свої права порушеними, позивач звернувся з цим позовом до суду.
Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки оскаржуваний наказ від 18.05.2020 №28-н не відповідає вимогам, які висуваються до рішення про застосування дисциплінарного стягнення, у той час як висновок, на підставі якого він прийнятий, не розкриває елементи складу дисциплінарного проступку та не містить його часу, місця, способу, мотиву та мету, відтак слід скасувати такий наказ.
Враховуючи, що підставою прийняття розпорядження від 18.05.2020 № 697-р «Про припинення державної служби та звільнення ОСОБА_1 » був висновок Дисциплінарної комісії Національного антикорупційного бюро України від 13.05.2020 року №51, а також наказ Директора Національного антикорупційного бюро України від 18.05.2020 року №28-н «Про застосування дисциплінарного стягнення до Керівника Другого підрозділу детективів Головного підрозділу детективів ОСОБА_1 », а тому наявні підстави для скасування такого розпорядження.
Як наслідок, з огляду на те, що посада заступника керівника головного підрозділу детективів - Керівника Другого підрозділу детективів за обсягом і переліком функціональних завдань та обов`язків є рівнозначною із попередньою посадою ОСОБА_1 , а відтак саме на ній має бути поновлений позивач із виплатою середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Окремо, суд першої інстанції, з урахуванням рішення Конституційного Суду України від 28.08.2020 №9-р/2020 зазначив, що з огляду на правовий статус Національного антикорупційного бюро України як центрального органу виконавчої влади та відсутності призначеного в установленому законом порядку керівника такого органу, наказ про поновлення ОСОБА_1 на посаді має бути виданий відповідною службовою особою, яка виконує обов`язки директора Національного антикорупційного бюро України, замість ОСОБА_2 .
Разом з тим, відмовляючи у задоволенні іншої частини позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що ні окремі положення акту службового розслідування, ні сам акт не є рішеннями суб`єкта владних повноважень, а відтак не породжує для особи будь-яких наслідків. 
Також суд першої інстанції вказав на передчасність позовних вимог про визнання недійсним запису у трудовій книжці, оскільки вимоги позивача в частині трудової книжки є фактично клопотанням про встановлення способу виконання рішення суду щодо поновлення працівника на роботі.
Колегія суддів не погоджується з наведеними висновками суду першої інстанції з огляду на таке.
Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Спірні правовідносини врегульовані наступними нормативно-правовими актами, а саме: Законом України «Про державну службу» від 10.12.2015 №889-VIII; Законом України «Про Національне антикорупційне бюро України» від 14.10.2014 №1698-VІІ; Кодексом законів про працю України від 10.12.1971; Інструкцією про порядок проведення службового розслідування стосовно працівників Національного антикорупційного бюро України, затвердженою наказом Директора Національного антикорупційного бюро України від 23.10.2015 №4 (зі змінами і доповненнями); Інструкцією про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 №58; Положенням про Дисциплінарну комісію Національного антикорупційного бюро України, затвердженим наказом Директора Національного антикорупційного бюро України від 15.10.2015 №21.
Законом України «Про Національне антикорупційне бюро України» від 14.10.2024 №1698-VII  (далі - Закон 1698-VII) визначено правові основи організації та діяльності Національного антикорупційного бюро України.
Частиною першою статті 1 Закону №1698-VII передбачено, що Національне антикорупційне бюро України (далі - Національне бюро) є державним правоохоронним органом, на який покладається попередження, виявлення, припинення, розслідування та розкриття корупційних правопорушень, віднесених до його підслідності, а також запобігання вчиненню нових.
Завданням Національного бюро є протидія кримінальним корупційним правопорушенням, які вчинені вищими посадовими особами, уповноваженими на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, та становлять загрозу національній безпеці, а також вжиття інших передбачених законом заходів щодо протидії корупції.
За змістом статті 10 Закону №1698-VII до працівників Національного бюро належать особи, які є гласними і негласними штатними працівниками, з числа осіб начальницького складу, державних службовців та інших працівників, які працюють за трудовими договорами в Національному бюро.
Оперативно-розшукову діяльність та досудове розслідування у кримінальних провадженнях щодо злочинів, віднесених законом до підслідності Національного бюро, а також в інших справах, витребуваних до Національного бюро прокурором, що здійснює нагляд за додержанням законів під час проведення оперативно-розшукової діяльності, досудового розслідування працівниками Національного бюро, проводять старші детективи та детективи Національного бюро, а також оперативно-технічні підрозділи і підрозділи внутрішнього контролю.
На службу до Національного бюро приймаються на конкурсній, добровільній, контрактній основі громадяни України, які спроможні за своїми особистими, діловими та моральними якостями, віком, освітнім і професійним рівнем та станом здоров`я ефективно виконувати відповідні службові обов`язки. 
Кваліфікаційні вимоги до професійної придатності визначаються Директором Національного бюро. Призначення на посади у Національному бюро здійснюється виключно за результатами відкритого конкурсу, що проводиться в порядку, визначеному Директором Національного бюро, крім призначення на посади першого заступника та заступників Директора Національного бюро.
Трудові відносини працівників Національного бюро регулюються законодавством про працю, державну службу та укладеними трудовими договорами (контрактами). На спеціалістів Національного бюро, які не мають спеціальних звань, поширюється дія Закону України «Про державну службу». Посади спеціалістів Національного бюро відносяться до відповідних категорій посад працівників апарату міністерства, іншого центрального органу виконавчої влади, їх територіальних органів у порядку, встановленому законодавством.
Отже, враховуючи вищенаведене, позивач перебуваючи на посаді Керівника Другого підрозділу детективів Головного підрозділу детективів є державним службовцем у розмінні Закону №1698-VII.
У свою чергу, принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях визначені Законом України від 10.12.2015 №889-VIII «Про державну службу» (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин; надалі - Закон №889-VIII).
Основні обов`язки державного службовця визначені статтею 8 Закону №889-VIII, серед яких, зокрема, дотримуватися Конституції та законів України, діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; дотримуватися принципів державної служби та правил етичної поведінки; сумлінно і професійно виконувати свої посадові обов`язки; додержуватися вимог законодавства у сфері запобігання і протидії корупції.
При цьому, згідно п. п. 2, 5 частини першої ст. 4 Закону №889-VIII державна служба здійснюється з дотриманням таких принципів: законності - обов`язок державного службовця діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; доброчесності - спрямованість дій державного службовця на захист публічних інтересів та відмова державного службовця від превалювання приватного інтересу під час здійснення наданих йому повноважень.
Відповідно до п. 1 частини першої ст. 62 Закону №889-VIII державний службовець зобов`язаний виконувати обов`язки, визначені статтею 8 цього Закону, а також, зокрема, не допускати вчинків, несумісних із статусом державного службовця.
Пунктами 1, 6 частини четвертої статті 28 Закону №1698-VII передбачено, що підставою для притягнення працівника Національного бюро до дисциплінарної відповідальності є невиконання чи неналежне виконання службових обов`язків, а також інші підстави, передбачені Законом України «Про державну службу» для працівників Національного бюро, які є державними службовцями, або Дисциплінарним статутом органів внутрішніх справ України для працівників Національного бюро, які є особами начальницького складу.
За правилами статті 64 Закону №889-VIII за невиконання або неналежне виконання посадових обов`язків, визначених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами у сфері державної служби, посадовою інструкцією, а також порушення правил етичної поведінки та інше порушення службової дисципліни державний службовець притягається до дисциплінарної відповідальності у порядку, встановленому цим Законом.
Для державних службовців можуть встановлюватися особливості притягнення до дисциплінарної відповідальності у випадках, визначених законом.
Відповідно до частини першої статті 65 Закону №889-VIII підставою для притягнення державного службовця до дисциплінарної відповідальності є вчинення ним дисциплінарного проступку, тобто протиправної винної дії або бездіяльності чи прийняття рішення, що полягає у невиконанні або неналежному виконанні державним службовцем своїх посадових обов`язків та інших вимог, встановлених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами, за яке до нього може бути застосоване дисциплінарне стягнення.
При цьому, згідно частини другої статті 65 Закону №889-VIII дисциплінарними проступками є, зокрема, порушення правил етичної поведінки державних службовців (п. 2); дії, що шкодять авторитету державної служби (п. 4); невиконання або неналежне виконання посадових обов`язків, актів органів державної влади, наказів (розпоряджень) та доручень керівників, прийнятих у межах їхніх повноважень (п. 5); використання повноважень в особистих (приватних) інтересах або в неправомірних особистих інтересах інших осіб (п. 9).
Як вірно підкреслено судом першої інстанції, відповідно до статті 66 Закону №889-VIII до державних службовців застосовується один із таких видів дисциплінарного стягнення: 
1) зауваження; 
2) догана; 
3) попередження про неповну службову відповідність; 
4) звільнення з посади державної служби.
У разі допущення державним службовцем дисциплінарного проступку, передбаченого пунктом 6 частини другої статті 65 цього Закону, суб`єкт призначення або керівник державної служби може обмежитися зауваженням.
У разі допущення державним службовцем дисциплінарних проступків, передбачених пунктами 4, 5, 12 та 15 частини другої статті 65 цього Закону, суб`єктом призначення або керівником державної служби такому державному службовцю може бути оголошено догану.
У разі допущення державним службовцем дисциплінарних проступків, передбачених пунктами 2 та 8 частини другої статті 65 цього Закону, а також вчинення систематично (повторно протягом року) дисциплінарних проступків, передбачених пунктами 4 та 5 частини другої статті 65 цього Закону, суб`єкт призначення або керівник державної служби може попередити такого державного службовця про неповну службову відповідність.
Звільнення з посади державної служби є винятковим видом дисциплінарного стягнення і може бути застосоване лише у разі вчинення дисциплінарних проступків, передбачених пунктами 1, 3, 7, 9 - 11, 13, 14 частини другої статті 65 цього Закону, а також вчинення систематично (повторно протягом року) дисциплінарного проступку, передбаченого пунктом 12 частини другої статті 65 цього Закону.
За кожний дисциплінарний проступок до державного службовця може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення.
При цьому, частиною першою ст. 74 №889-VIII визначено, що дисциплінарне стягнення має відповідати ступеню тяжкості вчиненого проступку та вини державного службовця. Під час визначення виду стягнення необхідно враховувати характер проступку, обставини, за яких він був вчинений, обставини, що пом`якшують чи обтяжують відповідальність, результати оцінювання службової діяльності державного службовця, наявність заохочень, стягнень та його ставлення до служби.
З урахуванням наведеного колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, встановлення відповідачем вчинення ОСОБА_1 іншого дисциплінарного проступку, що зазначений в оскаржуваному розпорядженні (порушення правил етичної поведінки державних службовців (п. 2); дії, що шкодять авторитету державної служби (п. 4); невиконання або неналежне виконання посадових обов`язків, актів органів державної влади, наказів (розпоряджень) та доручень керівників, прийнятих у межах їхніх повноважень) (п. 5) - не тягне за собою такий вид дисциплінарного стягнення, як звільнення з посади державної служби.
Вказана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 16.10.2020 у справі №807/906/16.
Згідно з пунктом 4 частини першої статті 83 Закону №889-VIII, державна служба припиняється за ініціативою суб`єкта призначення (стаття 87 цього Закону).
У свою чергу, пунктом 4 частини першої статті 87 Закону №889-VIII передбачено, що підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є: вчинення державним службовцем дисциплінарного проступку, який передбачає звільнення.
У контексті наведеного Верховний Суд, направляючи постановою від 16.12.2024 указану справу на новий розгляд, зазначив, що нормами Закону №1698-VII встановлені особливості здійснення притягнення до дисциплінарної відповідальності працівників Національного бюро; при цьому, нормативне регулювання притягнення до дисциплінарної відповідальності у Законі №1698-VII має певні відмінності від правового регулювання щодо притягнення до дисциплінарної відповідальності державних службовців, що передбачені Законом №889-VIII.
Так, згідно із частиною першою статті 68, частиною першою статті 69, частиною першою статті 73 Закону №889-VIII дисциплінарне провадження ініціюється суб`єктом призначення. Для здійснення дисциплінарного провадження з метою визначення ступеня вини, характеру і тяжкості вчиненого дисциплінарного проступку утворюється дисциплінарна комісія з розгляду дисциплінарних справ. 
З метою збору інформації про обставини, які стали підставою для порушення дисциплінарного провадження, для визначення дисциплінарною комісією ступеня вини, характеру і тяжкості цього дисциплінарного проступку, дисциплінарною комісією формується дисциплінарна справа.
Відповідно до частини першої статті 27 Закону №1698-VII з метою попередження, виявлення та розслідування правопорушень у діяльності працівників Національного бюро у складі його центрального управління діє підрозділ внутрішнього контролю. Рішенням Директора Національного бюро у складі територіальних управлінь Національного бюро можуть створюватися підрозділи внутрішнього контролю. Підрозділи внутрішнього контролю підпорядковуються безпосередньо Директору Національного бюро.
Водночас, у пункті 5 частини другої статті 27 Закону №1698-VII передбачено, що підрозділ внутрішнього контролю Національного бюро має обов`язок проведення службового розслідування стосовно працівників Національного бюро.
У частині другій статті 28 Закону №1698-VII передбачено, що дисциплінарна комісія на підставі службового розслідування, яке проводиться підрозділом внутрішнього контролю складає висновок про наявність чи відсутність у діях працівника Національного бюро дисциплінарного проступку та підстав для його притягнення до дисциплінарної відповідальності з визначенням рекомендованого виду дисциплінарного стягнення.
Також слід зазначити, що відповідно до пункту 3.8 Положення про Управління внутрішнього контролю Національного антикорупційного бюро України, затвердженого Наказом НАБУ №142 від 29.11.2019 (далі Положення № 142) до функцій та обов`язків Управління входить, зокрема, проведення службового розслідування стосовно працівників Національного бюро.
Відповідно до пункту 16.5 Положення № 142 Відділ внутрішніх розслідувань проводить службові розслідування стосовно працівників Національного бюро.
Пунктом 1 Положення про Дисциплінарну комісію Національного антикорупційного бюро України, затвердженого наказом директора НАБ України від 15.10.2015 №21 (далі - Положення №21),  передбачено, що це положення визначає, зокрема, порядок діяльності Дисциплінарної комісії.
Приписи п. 3 Положення №21 визначають, що основними завданнями Комісії є розгляд питань застосування дисциплінарних стягнень до працівників Національного бюро (далі - працівників).
Комісія відповідно до покладених на неї завдань: складає висновок про наявність чи відсутність у діях працівника Національного бюро дисциплінарного проступку та підстав для його притягнення до дисциплінарної відповідальності з визначенням рекомендованого виду дисциплінарного стягнення на підставі службового розслідування, яке проводиться підрозділом внутрішнього контролю (пункт 4 Положення №21).
Отже, як зазначив Верховний Суд у цій справі, у Національному Бюро притягнення до дисциплінарної відповідальності здійснюється шляхом проведення підрозділом внутрішнього контролю службового розслідування, і після проведення такого, Дисциплінарна комісія за результатами розгляду матеріалів службового розслідування складає висновок. Особливістю притягнення до дисциплінарної відповідальності в НАБУ є те, що це питання вирішується спочатку підрозділом внутрішнього контролю і лише тоді Дисциплінарною комісією.
Пунктом 25 указаного Положення №21 визначено, що під час визначення виду дисциплінарного стягнення Комісія повинна враховувати ступінь вини працівника Національного бюро, тяжкість вчиненого ним проступку, а також, чи застосовувалися раніше до нього дисциплінарні стягнення.
За результатами розгляду питання порядку денного Комісія приймає рішення про: наявність у діях працівника Національного бюро дисциплінарного проступку та підстав для його притягнення до дисциплінарної відповідальності з визначенням рекомендованого виду дисциплінарного стягнення. У разі спливу строку застосування дисциплінарного стягнення до працівника який вчинив проступок комісія також зазначає причини його пропуску та осіб з вини яких вони були пропущені; відсутність у діях працівника Національного бюро дисциплінарного проступку (п. 26 Положення №21).
Відповідно до п. 27 Положення №21 у висновку зазначаються: склад осіб, присутніх на засіданні; особи, які виступали під час засідання; посада, прізвище, ім`я та по батькові, рік народження, освіта, стаж державної служби особи, щодо якої проводиться службово розслідування; факти і суть подій, які стали підставою для проведення службового розслідування, оцінка результатів службової діяльності такої особи, види заохочення та дисциплінарного стягнення, які раніше застосовувались до працівника; заяви, клопотання, пояснення, а також зауваження працівника, щодо якого вирішується питання про притягнення до дисциплінарної відповідальності, обгрунтування про їх відхилення чи взяття за переконання; причини та умови, що призвели до вчинення дисциплінарного проступку; підстави притягнення працівника до дисциплінарної відповідальності; документи та обставини, що можуть свідчити про відсутність в діях дисциплінарного проступку; обставини, що пом`якшують або обтяжують відповідальність особи, щодо якої проводиться службове розслідування; висновок про наявність або відсутність у діях такої особи дисциплінарного проступку та підстав для її притягнення до дисциплінарної відповідальності з визначенням рекомендованого виду дисциплінарного стягнення; обґрунтовані пропозиції щодо усунення причин, умов та наслідків вчинення такою особою дисциплінарного проступку та щодо притягнення у разі необхідності винних осіб до відповідальності згідно із законом; інші відомості необхідні для прийняття рішення щодо працівника, відносно якого вирішується питання дисциплінарної відповідальності.
Надалі, як передбачено п. 28 Положення №21, висновок засідання Комісії у триденний строк направляються Директору Національного бюро, який незалежно від розгляду цього питання на Комісії може прийняти рішення про застосування дисциплінарного стягнення або обґрунтоване рішення про відсутність підстав для застосування дисциплінарного стягнення.
Водночас, відповідно до частини третьої ст. 28 Закону №1698-VII рішення про застосування дисциплінарного стягнення на підставі висновку Дисциплінарної комісії приймає Директор Національного бюро. Зазначене рішення може бути оскаржено до суду.
Перевіряючи висновки суду першої інстанції про протиправність оскаржуваних наказу Директора Національного антикорупційного бюро України від 18.05.2020 №28-н та розпорядження Директора Національного антикорупційного бюро України від 18.05.2020 №697-р з підстав невідповідності висновків службового розслідування та змісту спірних індивідуальних актів вимогам чинного законодавства, колегія суддів з урахуванням доводів апеляційної скарги та додаткових пояснень, а також висновків Верховного Суду у цій справі, вважає за необхідне зазначити таке.
Відповідно до частини першої статті 77 Закону №889-VIII рішення про накладення на державного службовця дисциплінарного стягнення чи закриття дисциплінарного провадження приймає суб`єкт призначення протягом 10 календарних днів з дня отримання пропозицій Комісії, подання дисциплінарної комісії у державному органі. Рішення оформляється відповідним актом суб`єкта призначення.
У рішенні, яке оформляється наказом (розпорядженням), зазначаються найменування державного органу, дата його прийняття, відомості про державного службовця, стислий виклад обставин справи, вид дисциплінарного проступку і його юридична кваліфікація, вид застосованого дисциплінарного стягнення (частина друга статті 77 Закону №889-VIII).
При цьому, направляючи справу на новий розгляд, суд касаційної інстанції звернув увагу на висновок Верховного Суду від 26.05.2020 у справі №500/217/19, у відповідності до якого в силу вимог частини другої статті 77 Закону України «Про державну службу» у рішенні, яке оформляється наказом, зазначаються, зокрема, стислий виклад обставин справи, а також юридична кваліфікація проступку. 
У свою чергу, юридична кваліфікація виявляється у співставленні діяння як явища об`єктивної дійсності та конкретної норми (норм) права, яка визначає правовий зміст таких дій, що також обумовлює необхідність зазначення у наказі стислого викладу обставин справи.
У той же час, невідповідність одного з елементів форми наказу не у всіх випадках тягне за собою протиправність такого наказу.
Верховний Суд у даній справі наголосив на необхідності дотримання встановленої законом процедури прийняття відповідного акту, проте, звернув увагу, що саме по собі порушення такої процедури може бути підставою для скасування рішення суб`єкта владних повноважень лише за тієї умови, що таке порушення вплинуло або могло вплинути на правильність оскаржуваного рішення.
Умови щодо зазначення стислого викладу обставин справи у наказі про притягнення державного службовця до дисциплінарної відповідальності стосуються не процедури прийняття акту, а його змісту. 
Разом з тим, у кожній справі з огляду на специфічні її обставини суд повинен враховувати необхідність дотримання балансу між правовою стабільністю й справедливістю. 
Відтак, ключовим питанням, є те, чи має наслідком незазначення в оскаржуваному наказі тих обставин, які були належним чином досліджені в ході дисциплінарного провадження, відсутність підстав для притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності.
Як свідчать матеріали справи, наказом Національного антикорупційного бюро України від 18.05.2020 №28-н «Про застосування дисциплінарного стягнення до Керівника Другого підрозділу детективів Головного підрозділу детективів ОСОБА_1 » на підставі п. 10 частини першої ст. 8, частини третьої ст. 28 Закону України «Про Національне антикорупційне бюро України», частини другої ст. 65, п. 4 частини першої ст. 66 Закону України «Про державну службу», п. 2 розділу V Кодексу професійної етики працівників Національного антикорупційного бюро України, затвердженого наказом Директора Національного антикорупційного бюро України від 01.09.2016 №242, та висновку Дисциплінарної комісії Національного антикорупційного бюро України від 13.05.2020 №51, за вчинення дисциплінарних проступків, передбачених п. п. 2, 4, 5, 9 частини другої ст. 65 Закону України «Про державну службу», а саме: порушення правил етичної поведінки державних службовців, дії, що шкодять авторитету державної служби, невиконання або неналежного виконання посадових обов`язків, актів органів державної влади, наказів (розпоряджень) та доручень керівників, прийнятих у межах їхніх повноважень, використання повноважень в особистих (приватних) інтересах або в неправомірних особистих інтересах інших осіб та підстави для притягнення до дисциплінарної відповідальності у вигляді порушення частини першої ст. 2, частини другої ст. 9 КПК України, п. 4 частини першої ст. 3 Закону України «Про Національне антикорупційне бюро України», п.п. 2, 3 частини першої ст. 4, п.п. 1, 2, 7, 9 частини восьмої Закону України «Про державну службу», частини першої ст. 41 Закону України «Про запобігання корупції», п. 3 Розділу ІІ, пп. 1.3 п. 1 Розділу ІІІ Кодексу професійної етики працівників Національного антикорупційного бюро України, до Керівника Другого підрозділу детективів Головного підрозділу детективів Національного антикорупційного бюро України ОСОБА_1 застосовано вид дисциплінарного стягнення - звільнення з посади державної служби.
Підставою прийняття вказаного наказу №28-н став висновок Дисциплінарної комісії Національного антикорупційного бюро України від 13.05.2020 №51.
Відповідно до пункту 8.1 Положення №142 порядок проведення службових розслідувань стосовно працівників Національного бюро визначається інструкцією, затвердженою наказом Директора Національного бюро.
Згідно п. 1 Інструкції №4 (із змінами та доповненнями у редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин) ця інструкція визначає механізм проведення службового розслідування стосовно працівників Національного антикорупційного бюро України - осіб начальницького складу, державних службовців та інших працівників, які працюють за трудовими договорами в Національному бюро.
Пунктом 11 Інструкції № 4 (у редакції, внесеної змінами наказом НАБУ від 27.07.2018 № 150, що була чинною на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що за результатами службового розслідування складається висновок службового розслідування, що підписується особами, які його проводили, погоджується Керівником Управління внутрішнього контролю та затверджується Директором Національного бюро.
У висновку зазначаються: особи, які проводили службове розслідування, а також залучені фахівці; посада, прізвище, ім`я та по батькові, рік народження, освіта, стаж державної служби чи служби на посаді особи начальницького складу (прирівняний до вказаного стажу служби), щодо якої проводиться службове розслідування; факти і суть подій, які стали підставою для проведення службового розслідування, оцінка результатів службової діяльності такої особи, види заохочення та дисциплінарного стягнення, які раніше застосовувались до працівника; документи та обставини, які підтверджують чи спростовують зазначені факти і події, та можуть свідчити про наявність або відсутність у діях працівника правопорушення або дисциплінарного проступку; відомості про наслідки (їх тяжкість) дій або бездіяльності особи, які були підставою для проведення службового розслідування, розмір заподіяної матеріальної шкоди та вину особи; заяви, клопотання, пояснення, а також зауваження працівника, щодо якого вирішується питання про притягнення до відповідальності, обґрунтування про їх відхилення чи взяття за переконання; посилання на положення законодавства та вимоги нормативних документів, порушених працівником Національного бюро; причини та умови, що призвели до подій, які були підставою для проведення службового розслідування; обставини, що пом`якшують або обтяжують відповідальність особи, щодо якої вирішується питання про притягнення про притягнення до відповідальності, та її службова характеристика; обґрунтовані пропозиції щодо усунення причин, умов та наслідків подій, що були підставою для проведення службового розслідування, а також, у разі необхідності, вжиття інших заходів; інші відомості, необхідні для прийняття рішення за результатом розгляду матеріалів службового розслідування.
Аналіз змісту наведених норм Інструкції №4, які встановлюють вимоги щодо змісту висновку службового розслідування, та Положення №21, що встановлюють вимоги щодо висновку Дисциплінарної комісії, дали підстави Верховному Суду у постанові від 16.12.2024 у цій справі прийти до висновку, що такі не містять вимог щодо формального виокремлення певних фактів та обставин крізь призму окремої кваліфікації їх, як об`єктивної та/чи суб`єктивної сторони дисциплінарного проступку.
Відтак, твердження суду першої інстанції про те, що всупереч вимог чинного законодавства у висновку за результатами службового розслідування, затвердженого Директором НАБ України 19.02.2020, та висновку Дисциплінарної комісії Національного антикорупційного бюро України від 13.05.2020 №51 не описано склад кожного окремого дисциплінарного проступку, не узгоджується з наведеними вище приписами Інструкції №4 та Положення №21.
Крім того, всупереч твердження суду першої інстанції, положення п. 11 Інструкції №4 у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, не містить вимог щодо зазначення у висновку службового розслідування відомостей щодо часу, місця, способу, мотиву та мети вчинення дисциплінарного проступку.
Вказане свідчить про необґрунтованість позиції Окружного адміністративного суду міста Києва про те, що всупереч вимог чинного законодавства у висновку за результатами службового розслідування, затвердженого Директором НАБ України 19.02.2020, відсутні відомості щодо часу, місця, способу, мотиву та мети вчинення дисциплінарного проступку. 
Відповідно, з аналогічних підстав суд апеляційної інстанції вважає помилковим твердження суду першої інстанції про те, що у висновку Дисциплінарної комісії Національного антикорупційного бюро України від 13.05.2020 №51 відсутні відомості про наслідки (їх тяжкість) дій або бездіяльності особи, які були підставою для проведення службового розслідування, розмір заподіяної матеріальної шкоди та вину особи, оскільки, як було підкреслено вище, таких вимог до змісту висновку Дисциплінарної комісії Національного бюро Положення №21 не встановлює.
Натомість, аналіз змісту висновку за результатами службового розслідування, затвердженого Директором НАБ України 19.02.2020, свідчить, що він на виконання вимог Інструкції №4 містить відомості про наслідки (їх тяжкість) дій або бездіяльності особи, які були підставою для проведення службового розслідування, розмір заподіяної матеріальної шкоди та вину особи.
Так, у згаданому висновку зазначено, що використання службових повноважень державним службовцем в особистих інтересах, виходячи із змісту положень ст. ст. 65-66 Закону України «Про державну службу», є грубим дисциплінарним проступком, за який може бути застосоване дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення з посади державної служби. 
Вчинення таких дій керівником структурного підрозділу Національного бюро має більш суспільно-шкідливий характер, оскільки останній відповідно до п. 3 розд. IV Кодексу професійної етики працівників Національного антикорупційного бюро України, повинен власним прикладом демонструвати застосування етичних принципів та стандартів етичної поведінки при здійсненні своїх посадових обов`язків. 
Формування практики, як зазначено у висновку за результатами службового розслідування, відповідної до якої керівник структурного підрозділу Національного бюро намагається забезпечити звільнення підлеглого працівника через особисту неприязнь до нього, пов`язану з висловленням цим працівником своєї обґрунтованої незгоди із позицією такого керівника, є ганебним та недопустимим, оскільки такий підхід посягає на принципи діяльності Національного бюро, а також гарантії його незалежності, передбачені, зокрема, конкурсними засадами відбору усіх працівників Національного бюро та їх особливим правовим захистом.
Викладене, на переконання колегії суддів, свідчить, що у висновку за результатами службового розслідування, затвердженого Директором Національного антикорупційного бюро України 19.02.2020, наявні відомості про наслідки (їх тяжкість) дій або бездіяльності особи, які були підставою для проведення службового розслідування, а також про вину особи, яка, як зазначено у висновку, полягає у використанні позивачем повноважень в особистих інтересах. 
При цьому, відсутність у вказаному висновку інформації про розмір заподіяної матеріальної шкоди у спірному випадку зумовлена тим, що не будь-який проступок має своїм наслідком заподіяння саме шкоди у її матеріальному вираженні. 
Так, вчинення працівником органу дій, які у стороннього спостерігача можуть викликати негативне відношення до діяльності антикорупційного органу, об`єктивно заподіюють репутаційну шкоду такому органу, яка, хоча й не вимірюється матеріально, однак має не менш шкідливі наслідки.
У зв`язку з цим, повертаючись до змісту висновку за результатами службового розслідування, затвердженого Директором Національного антикорупційного бюро України 19.02.2020, та висновку Дисциплінарної комісії Національного антикорупційного бюро України від 13.05.2020 №51, а також наданої їм судом першої інстанції оцінки через призму доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне зазначити таке.
Як свідчать матеріали справи, на адресу Національного антикорупційного бюро України від керівника Спеціалізованої антикорупційної прокуратури надійшов лист від 04.10.2019 №108058ВИХ-19, в якому звернута увага на неналежне керівництво організацією досудового розслідування у кримінальному провадженні №52019000000000018 від 10.01.2017 керівником підрозділу детективів Головного підрозділу детективів ОСОБА_1 , його зацікавленості у конкретному напрямки розслідування, що вказує на упередженість останнього. 
Викладені у листі факти, як зазначено у ньому, викликають обґрунтовані сумніви у можливості забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування кримінального провадження детективами Другого підрозділу детективів Головного підрозділу детективів НАБ України.
У зв`язку з цим запропоновано втрутитися у ситуацію, вжити дієвих заходів до усунення виявлених порушень і недоліків, а також через неефективне досудова розслідування у кримінальному провадженні №52019000000000018 від 10.01.2017 вирішити питання про передачу його для подальшого досудового розслідування в інший підрозділ Національного антикорупційного бюро України.
Детективом відділу організаційно-методичного забезпечення роботи Головного підрозділу детективів ОСОБА_8 на виконання протоколу оперативної наради під головуванням Першого заступника Директора Національного антикорупційного бюро України від 23.08.2019 складено довідку від 21.10.2019 №04/18018-09 про результати вивчення матеріалів досудового розслідування у кримінальному провадженні №52019000000000018 станом на 26.09.2019, за висновками якої стан досудового розслідування у цьому кримінальному провадженні вважається незадовільним та таким, що не відповідає вимогам КПК України в частині забезпечення швидкого, повного розслідування, дотримання розумних строків, у зв`язку з цим потребує активізації.
У зв`язку з цим, керівником Головного підрозділу детективів Національного антикорупційного бюро України ОСОБА_9 на ім`я Директора Національного антикорупційного бюро України ОСОБА_2 направлено доповідну записку від 22.10.2019 №04/18136-1 стосовно необхідності проведення службового розслідування за фактами неналежного здійснення досудового розслідування у кримінальному провадженні №52019000000000018, а також можливої особистої зацікавленості в його результатах з боку керівника Другого підрозділу детективів Головного підрозділу детективів Національного бюро ОСОБА_1 та старшого детектива Другого підрозділу детективів Головного підрозділу детективів ОСОБА_7 .
На підставі вказаних відомостей Директором Національного антикорупційного бюро України 04.11.2019 прийнято наказ №129-А «Про проведення службового розслідування», яким приписано провести службове розслідування за фактами можливих неправомірних дій керівника Другого підрозділу детективів Головного підрозділу детективів Національного антикорупційного бюро України ОСОБА_1 та старшого детектива Національного бюро Другого підрозділу детективів Головного підрозділу детективів Національного антикорупційного бюро України ОСОБА_7 , пов`язаних із здійсненням досудового розслідування у кримінальному провадженні №52019000000000018.
За результатами службового розслідування, висновок якого затверджено Директором НАБ України 19.02.2020, особи, які його проводили, встановили, що у діях позивача вбачаються порушення частини першої статті 2, частини другої ст. 9 КПК України, п. 4 частини першої ст. 3 Закону України «Про Національне антикорупційне бюро України», п. п. 2, 3 частини першої статті 4, п.п. 1, 2, 7, 9 частини першої статті 8 Закону України «Про державну службу», частини першої ст. 41 Закону України «Про запобігання корупції», п. 3 розд. ІІ, пп. 1.3 п. 1 розд. ІІІ Кодексу професійної етики працівників Національного антикорупційного бюро України, що свідчить про наявність в його діях дисциплінарних проступків, передбачених п. п. 2, 4, 5, 9 частини другої ст. 65 Закону України «Про державну службу».
До таких висновків особи, які здійснювали службове розслідування, прийшли у зв`язку тим, неправомірні дії ОСОБА_1 під час здійснення досудового розслідування кримінального провадження полягали у наступному: не встановлено та не допитано ключових свідків (управителі майна, керівники, головні бухгалтери, а також інші працівники підприємств групи агрохолдінгу «Росток», ТОВ «Ай Енд Ю Груп Юкрейн» тощо); не затверджено план розслідування, всупереч Порядку, затвердженого спільним наказом САП ГПУ і НАБУ від 27.07.2017 №157-О; незрозуміла тактика допитів керівництва АРМА ОСОБА_10 та ОСОБА_11 (спочатку питання, потім відповіді); не проведено жодної судової економічної експертизи з метою встановлення збитків; невідповідність переліку документів, доданих до клопотання про проведення експертизи від 07.08.2019, чим порушено вимоги п. 3.3 Розділу ІІІ «Економічна експертиза» Науково-методичних рекомендацій щодо підготовки і призначення судових експертиз, затверджених Наказом Мінюсту від 08.10.1995 №53/5; порушення розумних строків при проведенні огляду документів, вилучених в ході обшуку АРМА 03.04.2019; вивченням матеріалів кримінального провадження встановлено непоодинокі випадки порушення КПК України при організації розслідування; створення сприятливих умов для допиту керівництва АРМА ОСОБА_10 та ОСОБА_11 ; довготривалий огляд документів і речей, вилучених 03.04.2019 в ході обшуку адмінбудівлі АРМА; проведення обшуку в адміністративній будівлі АРМА в останній день ухвали слідчого судді; приховування факту проведення обшуку від прокурорів, всупереч Порядку, затвердженого спільним наказом САП ГПУ і НАБУ від 27.07.2017 №157-О; відмова у наданні прокурорам окремих матеріалів кримінального провадження; зниження активності досудового розслідування у період з 19.07.2019 по 01.10.2019; намагання забезпечити призначення експертизи з метою підтвердження висновку ТОВ «Українська аудиторська служба», наданого саме потерпілою стороною, що свідчать про неналежне керівництво та організацію досудового розслідування позивачем, зацікавленість у конкретному напрямку розслідування і упередженість. 
Крім того, у висновку також вказано на здійснення позивачем з використанням своїх службових повноважень аналізу службової діяльності ОСОБА_4 шляхом ознайомлення з матеріалами кримінальних проваджень, надання детективам усних доручень повідомити відомості можливої протиправної поведінки ОСОБА_4 під час проведення слідчих дій, самостійний збір інформації про можливі протиправні дії останнього з метою створити підстави для притягнення його до відповідальності та звільнення із займаної посади.
Відповідно до статті 2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.
Згідно частини другої статті 9 КПК України прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий зобов`язані всебічно, повно і неупереджено дослідити обставини кримінального провадження, виявити як ті обставини, що викривають, так і ті, що виправдовують підозрюваного, обвинуваченого, а також обставини, що пом`якшують чи обтяжують його покарання, надати їм належну правову оцінку та забезпечити прийняття законних і неупереджених процесуальних рішень.
За приписами п. 4 частини першої статті 3 Закону №1698-VII основними принципами діяльності Національного бюро є, зокрема, безсторонність та справедливість.
Відповідно до п. п. 2, 3 частини першої ст. 4 Закону №889-VIIІ державна служба здійснюється з дотриманням таких принципів, зокрема, законності - обов`язок державного службовця діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; професіоналізму - компетентне, об`єктивне і неупереджене виконання посадових обов`язків, постійне підвищення державним службовцем рівня своєї професійної компетентності, вільне володіння державною мовою і, за потреби, регіональною мовою або мовою національних меншин, визначеною відповідно до закону.
Положеннями п. п. 1, 2, 7, 9 частини першої ст. 8 Закону №889-VIII передбачено, що державний службовець зобов`язаний: дотримуватися Конституції та законів України, діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; дотримуватися принципів державної служби та правил етичної поведінки; сумлінно і професійно виконувати свої посадові обов`язки та умови контракту про проходження державної служби (у разі укладення); додержуватися вимог законодавства у сфері запобігання і протидії корупції.
При цьому, за правилами ст. 41 Закону України «Про запобігання корупції» особи, зазначені у пункті 1, підпункті «а» пункту 2 частини першої статті 3 цього Закону, діють неупереджено, незважаючи на приватні інтереси, особисте ставлення до будь-яких осіб, на свої політичні погляди, ідеологічні, релігійні або інші особисті погляди чи переконання.
Відповідно до п. 3 розд. ІІ Кодексу професійної етики працівників Національного антикорупційного бюро України, затвердженого наказом Директора Національного антикорупційного бюро України від 01.09.2016 №242 (далі - Кодекс професійної етики), працівник Національного бюро не застосовує заходи впливу такі, як погрози, шантаж, підкуп, введення в оману, не використовує складні матеріальні чи особисті обставини інших осіб або інші протизаконні заходи для досягнення своїх професійних чи особистих цілей; поважає права, свободи, законні інтереси, честь, гідність, репутацію та почуття осіб, з якими він взаємодіє при здійсненні посадових обов`язків.
За нормами пп. 1.3 п. 1 розд. ІІІ Кодексу професійної етики до стандартів етичної поведінки працівника Національного бюро належать, зокрема, неупередженість, за якою працівник Національного бюро, зокрема: утримується від надання чи позбавлення переваг або створення умов для цього по відношенню до будь-яких осіб, груп осіб за ознаками статі, раси, національної приналежності, мови, походження, майнового і посадового становища, місця проживання, віросповідання, професії, належності до громадських об`єднань та за іншими ознаками, а також будь-яким юридичним особам, якщо інше не передбачено чинним законодавством України; у жодному разі не використовує повноваження Національного бюро, його майно чи працівників у партійних, групових чи особистих інтересах; виконує посадові обов`язки та приймає рішення відповідно до Присяги, об`єктивно, виважено, збалансовано та з урахуванням усіх обставин, не піддаючись незаконному впливу.
Колегія суддів звертає увагу, що, як було зазначено вище, відповідно до ст. 66 Закону №889-VIII до державних службовців застосовується один із таких видів дисциплінарного стягнення, зокрема, звільнення з посади державної служби.
При цьому, звільнення з посади державної служби є винятковим видом дисциплінарного стягнення і може бути застосоване лише у разі вчинення дисциплінарних проступків, передбачених пунктами 1, 3, 7, 9 - 11, 13, 14 частини другої статті 65 цього Закону, а також вчинення систематично (повторно протягом року) дисциплінарного проступку, передбаченого пунктом 12 частини другої статті 65 цього Закону.
Отже, встановлення за висновками службового розслідування та висновками Дисциплінарної комісії наявності у діях позивача таких дисциплінарних проступків, як: порушення правил етичної поведінки державних службовців (п. 2); дії, що шкодять авторитету державної служби (п. 4); невиконання або неналежне виконання посадових обов`язків, актів органів державної влади, наказів (розпоряджень) та доручень керівників, прийнятих у межах їхніх повноважень) (п. 5) - не тягне за собою такий вид дисциплінарного стягнення, як звільнення з посади державної служби.
Відтак, надання оцінки обставинам, що стосуються можливих неправомірних дій ОСОБА_1 під час здійснення досудового розслідування кримінального провадження, на переконання судової колегії, перебуває поза межами предмету доказування у межах цього спору, адже, як було неодноразово підкреслено вище, звільнення з посади державної служби у розрізі спірних правовідносин та з урахуванням правил ст. 66 Закону №889-VIII могло мати місце виключно у випадку використання повноважень в особистих (приватних) інтересах або в неправомірних особистих інтересах інших осіб (п. 9 частини дургої ст. 65 Закону №889-VIII). 
Можливі порушення ОСОБА_1 , які утворюють склад дисциплінарного проступку, передбаченого п. п. 2, 4, 5 частини другої ст. 65 Закону №889-VIII, в силу згаданих вище приписів його статті 65 не можуть бути підставою для його звільнення з державної служби, а тому не мають вирішального впливу на правильність вирішення цього спору.
Що ж стосується твердження відповідача про наявність у діях позивача складу дисциплінарного проступку у вигляді використання повноважень в особистих (приватних) інтересах або в неправомірних особистих інтересах інших осіб, колегія суддів зазначає таке.
За змістом положень пункту 9 частини другої статті 65 Закону №889-VIII дисциплінарний проступок за будь-яких обставин характеризується з суб`єктивної сторони умислом та наявністю особистого інтересу, на задоволення якого спрямовано вчинюване діяння. Складом дисциплінарного правопорушення за вказаним пунктом є саме використання повноважень в особистих (приватних) інтересах або в неправомірних особистих інтересах інших осіб.
Відповідно до абз. 12 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання корупції» приватний інтерес - будь-який майновий чи немайновий інтерес особи, у тому числі зумовлений особистими, сімейними, дружніми чи іншими позаслужбовими стосунками з фізичними чи юридичними особами, у тому числі ті, що виникають у зв`язку з членством або діяльністю в громадських, політичних, релігійних чи інших організаціях.
Разом з тим, на переконання судової колегії, сама по собі зміна відношення ОСОБА_1 до свого підлеглого - ОСОБА_4 , яка, на думку НАБ України, виникла у зв`язку з розбіжностями останнього із позицією свого керівника щодо організації проведення досудового розслідування у кримінальному провадженні №520190000000018, не може свідчити про існування особистого (приватного) інтересу позивача у звільненні свого підлеглого. Ініціювання ОСОБА_1 , починаючи з вересня 2019 року, перевірки діяльності ОСОБА_4 та проведення службового розслідування щодо нього з приводу обставин, які мали місце наприкінці 2018 року, а також у січні та квітні 2019 року, допускає можливість вважати існування зміни відношення ОСОБА_1 як керівника до ОСОБА_4 як підлеглого. 
Разом з тим, відповідні обставини не можуть бути свідченням наявності складу дисциплінарного проступку, який знаходить свій вияв у використанні особою повноважень в особистих (приватних) інтересах, позаяк не створюють підстав вважати, що шляхом проведення перевірки діяльності свого підлеглого позивач задовольняв свої власні особисті потреби.
При цьому, як свідчать, матеріали справи, ні висновок 19.02.2020, ні висновок №51 від 13.05.2020 не містять відомостей про приватний інтерес, яким керувався позивач, як і не вказують якими саме діями чи рішеннями ОСОБА_1 вчинив передбачений п. 9 частиною другою ст. 65 Закону №889-VIII дисциплінарний проступок.
До того ж, аналіз змісту вже згаданого вище наказу від 04.11.2019 №129-А «Про проведення службового розслідування» свідчить, що останнє призначалося за фактами можливих неправомірних дій ОСОБА_1 та ОСОБА_7 , пов`язаних із здійсненням досудового розслідування у кримінальному провадженні №52019000000000018, а не щодо можливого використання ОСОБА_1 повноважень в особистих (приватних) інтересах або в неправомірних особистих інтересах інших осіб, спрямованих на притягнення до дисциплінарної відповідальності з подальшим звільненням ОСОБА_4 .
За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що матеріали справи не містять належних і допустимих доказів, які б свідчили про вчинення позивачем дисциплінарного проступку, передбаченого п. 9 частиною другою ст. 65 Закону №889-VIII.
Таким чином, з матеріалів справи не встановлено, а відповідачем не доведено, що ОСОБА_1 вчинено дисциплінарний проступок, що передбачений пунктом 9 частини другої статті 65 Закону України «Про державну службу», а саме: використання повноважень в особистих (приватних) інтересах та за наявності якого може бути застосовано такий вид дисциплінарного стягнення, як звільнення з посади державної служби та припинення державної служби на підставі пункту 4 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу».
Аналогічну позицію у випадку встановлення невмотивованості наказу про накладення дисциплінарного стягнення та звільнення з державної служби висловлено Верховним Судом, зокрема, у постановах від 28.04.2020 року у справі № 815/3844/17 та від 14.01.2021 року у справі № 815/3843/17.
Надаючи оцінку висновкам Окружного адміністративного суду міста Києва про те, що при ухваленні оскаржуваних наказу від 18.05.2020 №28-н «Про застосування дисциплінарного стягнення до Керівника Другого підрозділу детективів Головного підрозділу детективів ОСОБА_1 » та розпорядження від 18.05.2020 № 697-р «Про припинення державної служби та звільнення ОСОБА_1 » відповідачем не надано оцінки щодо наявності або відсутності у позивача статусу, передбаченого частиною четвертою ст. 21 Закону № 1698-VII, колегія суддів з урахуванням висновків Верховного Суду у цій справі вважає за необхідне зазначити таке.
Так, у постанові від 16.12.2024 у цій справі суд касаційної інстанції зазначив, що ні Законом №1698-VII, ні наведеними вище нормативно правовими актами не передбачено, що у наказі (розпорядженні) про застосування дисциплінарного стягнення повинна надаватись оцінка наявності у особи, щодо якої вирішується питання притягнення до дисциплінарної відповідальності статусу, передбаченого частиною четвертою статті 21 Закону України «Про Національне антикорупційне бюро України».
Відповідно до зазначеної норми, працівник Національного бюро, який відповідно до цього Закону повідомив про протиправні дії чи бездіяльність іншого працівника Національного бюро, не може бути звільнений з посади або бути змушений до такого звільнення, притягнутий до відповідальності чи іншим чином переслідуватися за таке повідомлення, крім випадку притягнення до відповідальності за завідомо неправдиве повідомлення про вчинення злочину. Посадовим особам Національного бюро забороняється розголошувати відомості про працівників Національного бюро, які повідомили про порушення.
Окрім того, Верховний Суд зазначив, що п. 7 частини другої ст. 27 Закону №1698-VII передбачає, окрім інших, обов`язок підрозділу внутрішнього контролю Національного бюро до вжиття заходів щодо захисту працівників Національного бюро, які повідомляють про вчинення протиправних дій чи бездіяльність інших працівників НАБУ.
Частина третя вказаної статті визначає, що працівник Національного бюро, якому стала відома інформація про протиправні дії чи бездіяльність іншого працівника Національного бюро, зобов`язаний негайно повідомити про це Директора Національного антикорупційного бюро України та підрозділ внутрішнього контролю Національного бюро.
Водночас, відповідно до п. 3.12 Положення про Управління внутрішнього контролю Національного антикорупційного бюро України, затвердженого Наказом НАБУ №142 від 29.11.2019 (далі - Положення № 142)   до функцій та обов`язків Управління належать, зокрема, вжиття заходів щодо захисту працівників Національного бюро та інших осіб, які повідомляють про вчинення протиправних дій чи бездіяльність інших працівників Національного бюро.
Згідно п. 10.1 Положення №142 вжиття заходів щодо захисту працівників Національного бюро та інших осіб, які повідомляють про вчинення протиправних дій чи бездіяльність інших працівників Національного бюро, здійснюється Управлінням за наявності підстав та у порядку, передбаченому Законами України «Про національне антикорупційне бюро України», «Про запобігання корупції», «Про державний захист працівників суду та правоохоронних органів», «Про оперативно-розшукову діяльність», «Про забезпечення безпеки осіб, які беруть участь у кримінальному судочинстві» та відповідно до Положення про взаємодію з працівниками Національного антикорупційного бюро України, які повідомляють про вчинення протиправних дій чи бездіяльність інших працівників Національного антикорупційного бюро України.
Управлінням створюються засоби та умови для отримання повідомлень про вчинення протиправних дій чи бездіяльність працівників Національного бюро, за яких, за необхідності, буде забезпечено захист осіб, які повідомляють такі дані, конфіденційність їх анкетних даних (п. 10.2 Положення № 142).
Відповідно до п. 10.3 Положення № 142 працівник Національного бюро, який повідомив про протиправні дії чи бездіяльність іншого працівника Національного бюро, не може бути звільнений з посади або змушений до такого звільнення, притягнутий до відповідальності чи іншим чином переслідуватись за таке повідомлення, крім випадку притягнення до відповідальності за завідомо неправдиве повідомлення про вчинення злочину. Посадовим особам Національного бюро забороняється розголошувати відомості про працівників Національного бюро, які повідомили про порушення.
Здійснивши аналіз наведених вище норм, Верховний Суд прийшов до висновку, що обов`язковою передумовою для захисту від звільнення за повідомлення про відповідні дії іншого працівника Національного антикорупційного бюро України, є повідомлення саме згідно Законом №1698-VII, як це вказано в частині четвертій ст. 21 цього Закону, тобто повідомлення в порядку та на умовах, передбачених Законом №1698-VII.
Отже, на переконання Верховного Суду, тільки за наявності висновку про дотримання позивачем вимог законодавства та порядку повідомлення про протиправні дії та/чи бездіяльність інших працівників Національного антикорупційного бюро України можна стверджувати чи були порушені відповідачем вимоги ст. 21 Закону №1698-VII, видаючи наказ про звільнення позивача.
Водночас, суд касаційної інстанції зауважив, що законодавець, не конкретизував у положеннях Закону №1698-VII чіткий порядок, умови, форму здійснення такого повідомлення. 
У той же час, відомчими актами, які встановлюють чіткий порядок, умови, форму здійснення повідомлення, передбаченого частиною третьою ст. 27 Закону №1698-VII, як зазначив Верховний Суд з урахування доводів касаційної скарги Національного антикорупційного бюро України, є наказ Директора НАБ України від 09.08.2017 № 165-О «Про організаційне забезпечення здійснення внутрішнього контролю у Національному антикорупційному бюро України» (далі - Наказ №165-О), та Положення про взаємодію з працівниками Національного бюро, які повідомляють про вчинення протиправних дій чи бездіяльність інших працівників Національного бюро, затвердженого наказом Директора Національного бюро від 02.03.2018 № 45 (далі - Положення №45).
Однак, як зазначив суд касаційної інстанції, суд апеляційної інстанції, погоджуючись із висновками суду першої інстанції щодо умовності для видачі наказу про притягнення до дисциплінарної відповідальності дослідження статусу особи, передбаченого частини четвертої ст. 21 Закону №1698-VII, самостійно не дослідив наявність та зміст відомчих нормативно-правових актів Національного антикорупційного бюро України, які можуть встановлювати (конкретизувати) порядок повідомлення працівників Національного бюро про протиправні дії інших працівників даного органу.
Зважаючи на висновки Верховного Суду у цій справі колегія суддів вважає за необхідне зазначити таке.
Так, згідно з п.п. 1, 2 розділу II Кодексу професійної етики працівника Національного антикорупційного бюро України (далі - Кодекс), затвердженого наказом Директора Національного бюро від 01.09.2016 № 242, під час прийняття рішень та вчинення дій працівник Національного бюро повинен керуватися принципами етичної поведінки, визначеними цим Кодексом, зокрема принципами професіоналізму, законності, відповідальності.
Пунктом 1.1 розділу III Кодексу передбачено стандарт етичної поведінки працівника Національного бюро як «доброчесність», який полягає, серед іншого, в негайному повідомленні Директора Національного бюро та спеціально уповноважений підрозділ Національного бюро про протиправні дії чи бездіяльність іншого працівника Національного бюро.
Відповідно до п. 2 розділу V Кодексу за порушення стандартів етичної поведінки, визначених цим Кодексом, працівник Національного бюро може бути притягнутий до дисциплінарної відповідальності у порядку, передбаченому чинним законодавством. 
Пунктом 6 цього ж розділу Кодексу визначено, що працівник Національного бюро, якому стала відома інформація про порушення стандартів етичної поведінки іншим працівником Національного бюро, зобов`язаний негайно повідомити про це Управління внутрішнього контролю Національного бюро.
Аналогічні положення містяться і в Наказі №165-О, відповідно до пп. 1 п. 1 якого працівники Національного бюро зобов`язані своєчасно інформувати Управління внутрішнього контролю щодо наявності відомостей, які вказують на порушення іншим працівником Національного бюро вимог Законів України «Про запобігання корупції», «Про державну службу» та/або Кодексу професійної етики працівників Національного бюро - негайно, але не пізніше наступного робочого дня з моменту отримання інформації. Зазначена інформація має бути повідомлена незважаючи на те, що такі відомості є неповними або неточними.
Пунктом 2 Наказу №165-О передбачено, що працівники Національного бюро зобов`язані забезпечувати негайне надання інформації, зазначеної у п. 1 цього наказу: у робочий час - засобами телефонного зв`язку або іншими засобами зв`язку, які забезпечують оперативність повідомлення (…) та письмово - до кінця робочого дня; у неробочий час, святкові та вихідні дні - засобами телефонного зв`язку або іншими засобами зв`язку, які забезпечують оперативність повідомлення, та письмово - протягом першого робочого дня, наступного за днем отримання інформації.
Письмові повідомлення подаються у формі службових записок, до яких додаються копії документів, що підтверджують надані відомості, за їх наявності.
Також, цим пунктом Наказу №165-О попереджено працівників Національного бюро та їх керівників (начальників) про персональну, у тому числі дисциплінарну, відповідальність за несвоєчасне повідомлення Управління внутрішнього контролю відомостей, зазначений у п. 1 цього наказу.
Тобто, у вказаному Наказі № 165-0 чітко визначено механізми забезпечення негайного надання вищезазначеної інформації, у тому числі: мобільні номери телефонів, адреса електронної пошти, онлайн-форма на офіційному сайті Національного бюро.
Крім того, у відповідності до Положення про взаємодію з працівниками Національного антикорупційного бюро України, які повідомляють про вчинення протиправних дій чи бездіяльності інших працівників Національного антикорупційного бюро України, затвердженого Наказом директора Національного антикорупційного бюро України від 02.03.20218 №45 (надалі - Положення №45) вбачається, що повідомлення про протиправні дії чи бездіяльність інших працівників Національного бюро - це інформація про порушення працівником Національного бюро вимог Законів «Про Національне антикорупційне бюро України», «Про запобігання корупції», «Про державну службу» та інших нормативних актів, якими встановлено підстави для юридичної відповідальності; викривач - це працівник Національного бюро, який надає лопомогу в запобіганні і протидії корупції, зокрема, за наявності обгрунтованого переконання, що інформація є достовірною, повідомляє про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншим працівником Національного бюро та/або бере активну участь у виявленні, попередженні, припинення та розкритті таких порушень. 
Згідно пункту 1.5 Положення №45 спеціально уповноваженим підрозділом, який забезпечує взаємодію з працівниками Національного бюро, які повідомляють про вчинення протиправних дій чи бездіяльність інших працівників Націлнального бюро є Управління внутрішнього контролю Національного бюро.
Відповідно до пункту 2.2.1 Положення №45 працівник Національного бюро у разі наявності у нього відомостей про протиправні дії чи бездіяльність іншого працівника Національного бюро зобов`язаний негайно, але не пізніше наступного робочого дня з моменту отримання інформації повідомити Директора Національного бюро та Управління внутрішнього контролю Національного бюро.
Згідно пункту 2.1.2 Положення №45 попереджено працівників Національного бюро, яким стала інформація про протиправні дії чи бездіяльність іншого працівника Національного бюро про дисциплінарну відповідальність за неповідомлення або несвоєчасне повідомлення зазначеної інформації.
Пунктом 2.2.2 Положення №45 визначено, що повідомлення про протиправні дії чи бездіяльність іншого працівника Національного бюро може бути як письмовим так і усним.
Для гарантування конфіденційності взаємодії із заявниками та викривачами Управління внутрішнього контролю впроваджує та забезпечує цілодобове функціонування внутрішніх каналів зв`язку для відповідних повідомлень:
- онлайн-форма повідомлення про факти неправомірної поведінки з боку працівників Національного бюро на офіційному веб-сайті Національного бюро;
- спеціальні телефонні лінії, які адмініструються виключно працівниками Управління внутрішнього контролю;
- електронна пошта, доступ до якої мають виключно працівники Управління внутрішнього контролю;
- особистий прийом керівництвом Управління внутрішнього контролю без необхідності попереднього узгодження часу відвідування.
Згідно пункту 2.2.4 повідомлення, яке надійшло до Управління внутрішнього контролю від працівника Національного бюро, а також анонімні повідомлення про протиправні дії чи бездіяльність іншого працівника Національного бюро, з дотриманням вимог щодо конфіденційності у день надходження реєструється у Журналі обліку повідомлень працівників Національного антикорупційного бюро України згідно з додатком 1.
У відповідності до пункту 3.1 Положення №45 заявники та викривачі, а також члени їх сімей, які є працівниками Національного бюро, мають право на забезпечення захисту від протиправного впливу з боку Директора Національного бюро, Першого заступника Директора, заступників Директора Національного бюро, керівників самостійних структурних підрозділів та безпосереднього керівника, а саме: не можуть бути звільнені з посади або змушені до такого звільнення; не можуть бути притягнутті до відповідальності чи іншим чином переслідуватись за повідомлення про протиправні дії чи бездіяльність інших працівників Національного бюро та активну участь у виявленні, попередженні, припиненні та розкритті протиправних дій чи бездіяльності інших працівників Національного бюро, крім випадку притягнення до відповідальності за завідомо неправдиве повідомлення про вчинення злочину.
З аналізу вищезазначених норм Положення №45 слідує, що вказаним Положенням закріплено порядок взаємодії із заявниками та викривачами у Національному бюро та юридичну відповідальність у сфері захисту та забезпечення безпеки таких заявників та викривачів.
З матеріалів справи вбачається, що позивачем подавалися доповідні та службові записки від 17.07.2019 № 04/11866-01, від 30.08.2019 №04/14711-01, від 30.08.2019 №04/14713-01, від 24.09.2019 №04/-16173-01, від 17.10.2019 №04/17834-13, від 25.11.2019 №04/21068-01, якими останній повідомляв, в тому числі на підставі ст. 53 Закону України «Про запобігання корупції» та ст. 27 Закону України «Про Національне антикорупційне бюро України», Директора НАБ України та керівника Управління внутрішнього контролю НАБ України про протиправні дії та бездіяльність працівників Національного антикорупційного бюро України щодо порушення ними вимог КПК України під час проведення досудового розслідування, Закону України «Про запобігання корупції», Законів України «Про державну службу», «Про Національне антикорупційне бюро України», Кодексу професійної етики працівників Національного бюро.
І хоча частина відомостей, зазначена в указаних документах, була відомою позивачу раніше, ніж у день, що передував їх складанню і поданню, однак доказів, що до ОСОБА_1 застосовувалися заходи дисциплінарного впливу за порушення строків відповідних повідомлень, як то передбачено абз. 3 п. 2 Наказу №165-О та п. 2.1.2 Положення №45, матеріали справи не містять. 
У свою чергу, несвоєчасне повідомлення працівником НАБУ обставин щодо ймовірного порушення іншими працівниками НАБУ вимог Законів України «Про запобігання корупції», «Про державну службу» та/або Кодексу професійної етики працівників Національного бюро, на переконання колегії суддів, не може змінювати саму суть такого повідомлення у розумінні частини третьої ст. 27 Закону №1698-VII. 
Як наслідок, за відсутності у матеріалах справи доказів, що свідчать про притягнення до відповідальності ОСОБА_1 за завідомо неправдиве повідомлення про вчинення злочину, на останнього поширювалися передбачені частиною четвертою ст. 21 Закону №1698-VII гарантії щодо неможливості бути звільненим з посади або бути змушеним до такого звільнення, притягнутим до відповідальності чи іншим чином переслідуватися за таке повідомлення.
Колегією суддів враховується, що за фактами, викладеними позивачем у службових записках ОСОБА_1 від 30.08.2019 №04/14711-01 та №04/14713-01, НАБ України проводилося службове розслідування, призначене наказом Директора НАБ України від 03.09.2019 №93-А, а також складено висновок Дисциплінарної комісії Національного бюро від 13.05.2020 №52.
Разом з тим доказів, що відповідачем здійснювалася перевірка доповідних та службових записок позивача від 17.07.2019 № 04/11866-01, від 24.09.2019 №04/-16173-01, від 17.10.2019 №04/17834-13 та від 25.11.2019 №04/21068-01, матеріали справи не містять. Викладене, у свою чергу, дає підстави стверджувати, що станом на час прийняття оскаржуваних наказу від 18.05.2020 №28-н та розпорядження 18.05.2020 року № 697-р на позивача поширювалися гарантії щодо неможливості звільнення, передбачені частиною четвертою ст. 21 Закону №1698-VII.
Викладене, з урахуванням встановлених вище обставин відсутності у діях позивача дисциплінарного проступку, передбаченого п. 9 частини другої ст. 65 Закону №889-VIII, свідчить про протиправність спірних у цій справі наказу Директора Національного антикорупційного бюро України від 18.05.2020 №28-н «Про застосування дисциплінарного стягнення до Керівника Другого підрозділу детективів Головного підрозділу детективів ОСОБА_1 », а також розпорядження Директора Національного антикорупційного бюро України від 18.05.2020 № 697-р «Про припинення державної служби та звільнення ОСОБА_1 », що має своїм наслідком їх скасування.
Поряд з цим, колегія суддів вважає за необхідне з урахуванням висновків Верховного Суду у цій справі зазначити, що ні норми Закону №1698-VII, ні норми Закону №889-VIII не передбачають відображення у рішенні (наказі, розпорядження) про накладення (застосування) дисциплінарного стягнення основних елементів складу дисциплінарного правопорушення, а саме його об`єктивної та суб`єктивної сторони тощо.
У згаданих вище положеннях частини другої ст. 77 Закону №889-VIII визначено, що у рішенні, яке оформляється наказом (розпорядженням), зазначаються найменування державного органу, дата його прийняття, відомості про державного службовця, стислий виклад обставин справи, вид дисциплінарного проступку і його юридична кваліфікація, вид застосованого дисциплінарного стягнення.
З урахуванням наведеного, враховуючи особливості притягнення працівників Національного антикорупційного бюро України, передбачених спеціальним законодавством, зокрема Законом №1698-VII, Верховний Суд прийшов до висновку, що відображення у рішенні про накладення дисциплінарного стягнення на працівників НАБ України стислого викладу обставин та юридичної кваліфікації дисциплінарного проступку, як це передбачено частиною другою ст. 77 Закону №889-VIII, та на відсутність чого у оскаржуваному наказі посилався суд першої інстанції, не має такого юридичного змісту, як відображення таких обставин та даних у висновку службового розслідування та/або висновку Дисциплінарної комісії.
Рішення про застосування дисциплінарного стягнення працівників НАБ України приймається Директором Національного бюро на підставі висновку Дисциплінарної комісії, яке, в свою чергу, приймається на підставі висновків та матеріалів службового розслідування, проведеного підрозділом внутрішнього контролю. 
А відтак, таке рішення (наказ, розпорядження) фактично має формальний правовий характер, що проявляється внаслідок реалізації Директором НАБ України дискреційної компетенції, передбаченої нормами спеціального законодавства.
Отже, невідображення у рішенні про застосування дисциплінарного стягнення стислого викладу обставин, які були дослідженні в рамках службового розслідування та відображенні у висновку Дисциплінарної комісії, не дає підстав для скасування такого рішення через невідповідність щодо умов дотримання формальних елементів його змісту.
Разом з тим, як було зазначено вище, спірні прийняті щодо позивача індивідуальні акти підлягають визнанню протиправними та скасуванню з підстав, що матеріалами службового розслідування не підтверджено достеменно вчинення позивачем дисциплінарного проступку, передбаченого п. 9 частини другої ст. 65 Закону №889-VIII, а також ці акти прийняті без урахування застережень, передбачених частиною четвертою ст. 21 Закону №1698-VII.
Надаючи оцінку висновкам суду першої інстанції щодо необхідності поновлення ОСОБА_1 на державній службі в Національному антикорупційному бюро України України на посаді Заступника Керівника Головного підрозділу детективів - Керівника Другого підрозділу детективів, колегія суддів з урахуванням доводів апеляційної скарги і наведеним у відзиві на неї на їх спростування тверджень, вважає за необхідне зазначити таке.
З матеріалів справи вбачається, що 07.10.2020 позивачем до суду першої інстанції було подано клопотання, в якому ОСОБА_1 просив вийти за межі позовних вимог та поновити його на посаді заступника керівника Головного підрозділу детективів - керівника Другого підрозділу детективів або будь-якій іншій рівнозначній посаді Національного антикорупційного бюро України, що відповідає посаді керівника Другого підрозділу детективів Головного підрозділу детективів Національного антикорупційного бюро України, з якої позивача було незаконно звільнено.
За приписами статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.
При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік.
Відтак, на орган, що розглядає трудовий спір, у разі з`ясування обставин незаконного звільнення працівника, покладається обов`язок поновлення такого працівника на попередній роботі.
Згідно позиції Верховного Суду України, що викладена у постанові від 16.10.2012 року у справі №21-267а12, а також Верховного Суду, викладеної, зокрема, у постановах від 24.02.2021 року у справі №821/358/16, від 11.02.2021 року у справі №640/21065/18, від 20.01.2021 року у справі №640/18679/18, закон не наділяє орган, який розглядає трудовий спір, повноваженнями на обрання іншого способу захисту трудових прав, ніж зазначені в частини першої ст. 235, ст. 240-1 КЗпП України, а отже, установивши, що звільнення відбулося із порушенням установленого законом порядку, суд зобов`язаний поновити працівника на попередній роботі.
Крім того, як вбачається з матеріалів справи та було встановлено судом першої інстанції, Директором НАБ України 14.07.2020 прийнято наказ №79-ДСК «Про внесення змін до Структури Національного антикорупційного бюро України», яким затверджено нову штатну структуру Головного підрозділу детективів Національного бюро, де посаду Керівника Другого підрозділу детективів Головного підрозділу детективів, яку обіймав Позивач, було скорочено, а замість неї створено посаду Заступника Керівника Головного підрозділу детективів - Керівника Другого підрозділу детективів.
Надалі, 17.07.2020 Директором НАБ України видано наказ №82-ДСК «Про затвердження Переліку посад у Національному антикорупційному бюро України, що підлягають заміщенню особами начальницького складу Національного антикорупційного бюро України, переліку граничних спеціальних звань за цими посадами та співвідношення між спеціальними званнями Національного антикорупційного бюро України та військовими званнями, спеціальними званнями осіб начальницького складу та поліцейських, класними чинами прокуратури», яким новостворену посаду державної служби «Заступника Керівника Головного підрозділу детективів - Керівника Другого підрозділу детективів Головного підрозділу детективів» віднесено до переліку посад, що підлягають заміщенню особами начальницького складу.
Разом з тим, стверджуючи про те, що посада Керівника Другого підрозділу детективів Головного підрозділу детективів, яку обіймав ОСОБА_1 , є рівнозначною посаді Заступника Керівника Головного підрозділу детективів - Керівника Другого підрозділу детективів, яка створена згідно наказу Директора НАБ України від 14.07.2020 №79-ДСК, суд першої інстанції не врахував такого.
Так, посада Керівника Другого підрозділу детективів Головного підрозділу детективів Національного антикорупційного бюро України, яку обіймав ОСОБА_1 до моменту звільнення, належала до посади державної служби категорії «Б» (т. 7 а.с. 84-87). 
У свою чергу, створена згідно наказу від 14.07.2020 №79-ДСК посада Заступника Керівника Головного підрозділу детективів - Керівника Другого підрозділу детективів Головного підрозділу детективів Національного антикорупційного бюро України належить до посад осіб начальницького складу Національного бюро (т. 7 а.с. 88-92).
Відповідно до ст. 1 Закону №889-VIII державна служба - це публічна, професійна, політично неупереджена діяльність із практичного виконання завдань і функцій держави, зокрема щодо: 
1) аналізу державної політики на загальнодержавному, галузевому і регіональному рівнях та підготовки пропозицій стосовно її формування, у тому числі розроблення та проведення експертизи проектів програм, концепцій, стратегій, проектів законів та інших нормативно-правових актів, проектів міжнародних договорів; 
2) забезпечення реалізації державної політики, виконання загальнодержавних, галузевих і регіональних програм, виконання законів та інших нормативно-правових актів; 
3) забезпечення надання доступних і якісних адміністративних послуг; 
4) здійснення державного нагляду та контролю за дотриманням законодавства; 
5) управління державними фінансовими ресурсами, майном та контролю за їх використанням; 
6) управління персоналом державних органів; 
7) реалізації інших повноважень державного органу, визначених законодавством.
Державний службовець - це громадянин України, який займає посаду державної служби в органі державної влади, іншому державному органі, його апараті (секретаріаті) (далі - державний орган), одержує заробітну плату за рахунок коштів державного бюджету та здійснює встановлені для цієї посади повноваження, безпосередньо пов`язані з виконанням завдань і функцій такого державного органу, а також дотримується принципів державної служби.
Згідно частини сьомої ст. 10 Закону №1698-VII трудові відносини працівників Національного бюро регулюються законодавством про працю, державну службу та укладеними трудовими договорами (контрактами). На спеціалістів Національного бюро, які не мають спеціальних звань, поширюється дія Закону України «Про державну службу». Посади спеціалістів Національного бюро відносяться до відповідних категорій посад працівників апарату міністерства, іншого центрального органу виконавчої влади, їх територіальних органів у порядку, встановленому законодавством.
У свою чергу, в силу вимог частини шостої ст. 10 Закону №1698-VII на осіб начальницького складу Національного бюро поширюється положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ та Дисциплінарний статут органів внутрішніх справ України.
Отже, віднесення посади Заступника Керівника Головного підрозділу детективів - Керівника Другого підрозділу детективів Головного підрозділу детективів Національного антикорупційного бюро України до посад начальницького складу Національного бюро по-іншому врегульовує питання прийняття, проходження та звільнення з такої публічної служби, оскільки є предметом регулювання Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів Української РСР від 29.07.1991 № 114, та Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ України, затвердженого Законом України від 22.03.2006 № 3460-IV. 
Посада ж Керівника Другого підрозділу детективів Головного підрозділу детективів Національного антикорупційного бюро України, яку обіймав ОСОБА_1 до моменту звільнення, як було встановлено вище, належала до посад державної служби, а тому питання прийняття, проходження та звільнення з неї були регламентовані приписами Закону України «Про державну службу».
Відтак, різний характер служби, проходження якої передбачають зайняття посади Заступника Керівника Головного підрозділу детективів - Керівника Другого підрозділу детективів Головного підрозділу детективів Національного антикорупційного бюро України та Керівника Другого підрозділу детективів Головного підрозділу детективів Національного антикорупційного бюро України, який має свій вияв у відмінних вимогах, які висуваються для її зайняття до осіб-претендентів (зокрема, необхідність проведення військово-лікарської експертизи), іншому порядку оплати праці (грошове забезпечення, а не заробітна плата), а також особливому порядку дисциплінарної відповідальності, вказує на помилковість висновків суду першої інстанції про те, що посада Заступника Керівника Головного підрозділу детективів - Керівника Другого підрозділу детективів Головного підрозділу детективів Національного антикорупційного бюро України є рівнозначною посаді Керівника Другого підрозділу детективів Головного підрозділу детективів Національного антикорупційного бюро України. 
З огляду на вказане, у межах спірних правовідносин відсутні підстави для поновлення ОСОБА_1 саме на посаді Заступника Керівника Головного підрозділу детективів - Керівника Другого підрозділу детективів Головного підрозділу детективів Національного антикорупційного бюро України, конкурсний порядок призначення на яку регламентований частиною п`ятою ст. 10 Закону №1698-VII та Порядку проведення відкритого конкурсу для призначення на посади у Національному антикорупційному бюро України, затвердженого наказом Директора НАБ України від 31.05.2017 №123-О. 
З урахуванням наведеного, а також зважаючи на правову позицію Верховного Суду у згаданих вище справах №640/21065/18 та №640/18679/18, колегія суддів вважає помилковою позицію суду першої інстанції про необхідність поновлення ОСОБА_1 на посаді Заступника Керівника Головного підрозділу детективів - Керівника Другого підрозділу детективів Головного підрозділу детективів Національного антикорупційного бюро України, оскільки в силу наведеної вище норми частини першої ст. 235 КЗпП України останній повинен бути поновлений на посаді Керівника Другого підрозділу детективів Головного підрозділу детективів Національного антикорупційного бюро України, яку обіймав до моменту звільнення.
Стосовно необхідності встановлення способу і порядку виконання судового рішення шляхом зобов`язання Національного антикорупційного бюро України видати наказ про поновлення ОСОБА_1 на державній службі в Національному антикорупційному бюро України на посаді Заступника Керівника Головного підрозділу детективів - Керівника Другого підрозділу детективів, в особі відповідної службової особи, яка виконує обов`язки Директора Національного антикорупційного бюро України замість ОСОБА_2 , слід зазначити таке.
Відповідно до частини першої ст. 372 КАС України у разі необхідності спосіб, строки і порядок виконання можуть бути визначені у самому судовому рішенні. Так само на відповідних суб`єктів владних повноважень можуть бути покладені обов`язки щодо забезпечення виконання рішення.
Обґрунтовуючи необхідність встановлення способу і порядку виконання рішення суду у справі №640/11970/20, суд першої інстанції, виходив з того, що останнє ухвалене після прийняття рішення Конституційним Судом України від 28.08.2020 року № 9-р/2020, яким визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), Указ Президента України «Про призначення ОСОБА_2 Директором Національного антикорупційного бюро України» від 16.04.2015 року № 218/2015. 
Відтак, на переконання суду першої інстанції у ОСОБА_1 були обґрунтовані сумніви щодо можливості виконання рішення без встановлення способу його виконання, оскільки прийняття наказу про поновлення на посаді на підставі рішення суду особою, яка не має відповідних повноважень, не призведе до поновлення його прав.
З цього приводу суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити таке.
Так, Великою палатою Конституційного Суду України 28.08.2020 прийнято рішення у справі за конституційним поданням 51 народного депутата України щодо відповідності Конституції України (конституційності) Указу Президента України «Про призначення ОСОБА_2 Директором Національного антикорупційного бюро України» №9-р/2020 у справі №1-9/2020(197/20), яким ухвалено:
1. Визнати таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), Указ Президента України «Про призначення ОСОБА_2 Директором Національного антикорупційного бюро України» від 16 квітня 2015 року № 218/2015.
2. Указ Президента України «Про призначення ОСОБА_2 Директором Національного антикорупційного бюро України» від 16 квітня 2015 року № 218/2015, визнаний неконституційним, втрачає чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.
3. Рішення Конституційного Суду України не поширюється на правовідносини, які виникли внаслідок здійснення посадових обов?язків особою, призначеною Указом Президента України «Про призначення ОСОБА_2 Директором Національного антикорупційного бюро України» від 16 квітня 2015 року № 218/2015.
Як встановив суд першої інстанції, на переконання позивача, ОСОБА_2 з 28.08.2020 року втратив відповідні повноваження директора Національного антикорупційного бюро України, а тому виконання ним як Директором Національного антикорупційного бюро України рішення суду у цій справі зумовить фактичне виконання його особою, що відповідними повноваженнями не наділене.
Разом з тим, відповідно до ст. 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. 
Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.
Згідно частин другої та третьої статті 14 КАС України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.
Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.
Положеннями частини першої ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. 
Судове рішення проголошується публічно, але преса і публіка можуть бути не допущені в зал засідань протягом усього судового розгляду або його частини в інтересах моралі, громадського порядку чи національної безпеки в демократичному суспільстві, якщо того вимагають інтереси неповнолітніх або захист приватного життя сторін, або - тією мірою, що визнана судом суворо необхідною, - коли за особливих обставин публічність розгляду може зашкодити інтересам правосуддя.
Європейський суд з прав людини у справі «Горнсбі проти Греції» наголосив, що, відповідно до усталеного прецедентного права, пункт 1 статті 6 гарантує кожному право на звернення до суду або арбітражу з позовом стосовно будь-яких його цивільних прав та обов`язків. Таким чином, ця стаття проголошує «право на суд», одним з аспектів якого є право на доступ, тобто право подати позов до суду. 
Однак, це право було б ілюзорним, якби правова система Договірної держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній із сторін. Важко собі навіть уявити, щоб стаття 6 детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, - а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, - і водночас не передбачала виконання судових рішень. Якщо вбачати у статті 6 тільки проголошення доступу до судового органу та права на судове провадження, то це могло б породжувати ситуації, що суперечать принципу верховенства права, який Договірні держави зобов`язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію. 
Отже, для цілей ст. 6 Конвенції стадія виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина «судового розгляду». 
З аналізу рішень Європейського суду з прав людини (остаточні рішення у справах «Алпатов та інші проти України», «Робота та інші проти України», «Варава та інші проти України», «ПМП «Фея» та інші проти України»), якими було встановлено порушення п. 1 ст. 6, ст. 13 Конвенції та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, вбачається однозначна позиція про те, що правосуддя не може вважатися здійсненим доти, доки не виконане судове рішення, а також констатується, що виконання судового рішення, як завершальна стадія судового процесу, за своєю юридичною природою є головною стадією правосуддя, що повністю узгоджується з нормою ст. 129-1 Конституції України.
Отже, обов`язковою складовою судового процесу є фактичне втілення судових присуджень у певні матеріальні блага, яких особа була протиправно позбавлена до отримання судового захисту.
Таким чином, судовий акт, який набрав законної сили, підлягає обов`язковому та безумовному виконанню особою, на яку покладено такий обов`язок.
Це означає, що особа, якій належить виконати судовий акт, повинна здійснити достатні дії для організації процесу його виконання, незалежно від будь-яких умов, оскільки інше суперечило б запровадженому статтею 8 Конституції України принципу верховенства права.
У силу положень статті 370 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами. 
Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.
Викладений вище безумовний висновок про те, що рішення суду, яке набрало законної сили, підлягає обов`язковому виконанню під загрозою відповідальності, встановленої законом, у розрізі гарантованого КАС України негайного виконання рішення суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби (п. 3 частини першої ст. 371 КАС України), свідчить, що встановлений судом першої інстанції спосіб і порядок виконання рішення суду у цій справі за умови правової невизначеності щодо статусу Директора НАБ України станом як на жовтень 2020 року, так і на березень 2021 року, не лише не зумовлює невідкладне поновлення прав позивача, а навпаки продовжує на невизначений строк питання його поновлення на посаді. 
У свою чергу, підписання на виконання рішення суду у цій справі наказу про поновлення ОСОБА_1 на посаді особою, яка займає на час такого підписання посаду Директора НАБ України, сприятиме ефективному, негайному і беззастережному виконанню судового акту, необхідність чого була підкреслена вище.
За таких обставин, на переконання судової колегії, суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку, що визначений у рішенні від 26.10.2020 спосіб його виконання має найсприятливішу для позивача форму. 
Перевіряючи рішення суду першої інстанції в частині розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу, незгоду з розміром якого висловив апелянт, колегія суддів вважає за необхідне зазначити таке.
У силу вимог частини другої ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.
Відповідно до п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100 (далі - Порядок №100 (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин)), середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.
Отже, для розрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу необхідно брати за основу розмір виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. 
У спірному випадку такими місяцями є березень - квітень 2020 року, а не квітень - травень 2020 року, як помилково зазначив суд першої інстанції, оскільки звільнення ОСОБА_1 із займаної посади мало місце 19.05.2020.
Згідно пунктів 5,8 Порядку №100 нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.
Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
Як свідчать матеріали справи, відповідно до наданої Національним антикорупційним бюро України копії довідки про заробітну плату (дохід) від 29.10.2020 року №03/2-201/37527 (т. 9 а.с. 108) вбачається, що середньоденна заробітна плата останнього складала 6   339,33 грн (234   555,34 грн (101 429,34 грн за березень 2020 року без урахування оплати за дні перебування на курсах підвищеної кваліфікації + 133   126,00 грн за квітень 2020 року без урахування оплати днів перебування у відпустці, матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань та з урахуванням обмежень у виплаті заробітної плати) / 37 робочих днів (16 робочих днів у березні 2020 року + 21 робочий день у квітні 2020 року)).
Згідно листів Міністерства соціальної політики України від 29.07.2019 року №1133/0/206-19 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2020 рік» кількість робочих днів вимушеного прогулу у період з 20.05.2020 по 26.10.2020 складає 110.
Таким чином, з огляду на викладене, стягненню з відповідача на користь ОСОБА_1 належить середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 20.05.2020 по 26.10.2020 в сумі 697 326,30 грн. (6 339,33 грн х 110 робочих днів) з урахуванням податків і зборів.
Згідно п. 2 частини першої статті 371 КАС України негайно виконуються рішення суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць.
Відповідно до абз. 2 пункту 8 Порядку №100 у разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді.
Абзацом 3 пункту 8 Порядку №100 визначено, що середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.
З урахуванням вказаних норм середньомісячне число робочих днів за період березень-квітень 2020 року становило 21 ((21 + 21) / 2), у зв`язку з чим сума заробітної плати за один місяць, яка належить до стягнення шляхом негайного виконання за правилами п. 2 частини першої ст. 371 КАС України, складає 133 125,93 грн. (6 339,33 х 21).
Щодо іншої частини позовних вимог, у задоволенні яких було відмовлено, колегія суддів вважає за необхідне зазначити таке.
Як вбачається з матеріалів справи, наказом НАБ України від 04.11.2019 №129-А «Про проведення службового розслідування» відповідно до вимог п. 2 Інструкції про порядок проведення службового розслідування стосовно працівників Національного антикорупційного бюро України, затвердженої наказом Директора Національного бюро від 23.10.2015 №4, на підставі доповідної записки Керівника Головного підрозділу детективів Національного бюро Калужинського А.В. від 22.10.2019 №04/18136-01 та листа Спеціалізованої антикорупційної прокуратури Генеральної прокуратури України від 04.10.2019 №06-18840-19, відповідно до Закону України «Про Національне антикорупційне бюро України» зокрема, призначено проведення службового розслідування за фактами можливих неправомірних дій Керівника Другого підрозділу детективів Головного підрозділу детективів Національного антикорупційного бюро України ОСОБА_1, пов`язаних зі здійсненням досудового розслідування у кримінальному провадженні №52019000000000018.
Відповідно до п. 2 Інструкції про порядок проведення службового розслідування стосовно працівників Національного антикорупційного бюро України, затвердженою наказом Директора Національного антикорупційного бюро України від 23.10.2015 №4 (зі змінами), службове розслідування обов`язково проводиться за таких підстав:
- у разі невиконання або неналежного виконання працівником Національного бюро службових обов`язків, перевищення своїх повноважень, що призвело до людських жертв або заподіяло значну матеріальну чи моральну шкоду громадянинові, державі, підприємству, установі, організації чи об`єднанню громадян;
- з метою виявлення причин та умов, що призвели до вчинення корупційного або пов`язаного з корупцією правопорушення чи невиконання вимог Закону України «Про запобігання корупції» в інший спосіб, за поданням спеціально уповноваженого суб`єкта у сфері протидії корупції або приписом Національного агентства з питань запобігання корупції за рішенням керівника органу, в якому працює особа, яка вчинила таке правопорушення.
Службове розслідування може бути проведено за таких підстав: недодержання законодавства про державну службу, антикорупційного законодавства; на вимогу працівника Національного бюро з метою зняття безпідставних, на її думку, звинувачень або підозри; негативні результати перевірки на доброчесність або моніторингу способу життя працівника; публічне висловлювання, яке є порушенням презумпції невинуватості; скоєння адміністративного правопорушення; загибелі або травмування працівника Національного бюро; самогубства або спроби самогубства працівника Національного бюро; застосування або використання працівником Національного бюро вогнепальної зброї, застосування спеціальних засобів або заходів фізичного впливу; порушення працівником Національного бюро норм кримінального процесуального законодавства України під час проведення досудового розслідування; утрати або викрадення матеріалів досудового розслідування, справ оперативного обліку, речових доказів; розголошення інформації з обмеженим доступом, порушення режиму секретності; утрати або викрадення у працівника документів, які посвідчують її належність до Національного бюро; порушення фінансово-господарської діяльності підрозділів Національного бюро; отримання інформації про скоєння інших дій, які уповноважена на призначення службового розслідування особа вважатиме достатніми для його проведення, а щодо осіб начальницького складу Національного бюро також з підстав, визначених у Законі України «Про Дисциплінарний статут органів внутрішніх справ України».
У той же час, оскільки позивачем не надано суду належних доказів порушення його прав та охоронюваних інтересів внаслідок винесення Національним антикорупційним бюро України наказу від 04.11.2019 №129-А «Про проведення службового розслідування» в частині, що стосується ОСОБА_1 , тому підстави для задоволення позовних вимог в цій частині відсутні.
Також суд першої інстанції правильно вказав на безпідставності позовних вимог про визнання мотивувальної частини висновку службового розслідування від 09.01.2020 №13/314-01ДСК, проведеного службовими особами Управління внутрішнього контролю Національного бюро на виконання наказу Директора Національного бюро від 04.11.2019 №129-А «Про проведення службового розслідування» такою, що не має документального підтвердження та не відповідає встановленим під час службового розслідування фактам та визнання мотивувальної частини висновку Дисциплінарної комісії Національного антикорупційного бюро України від 13.05.2020 №51 такою, що не має документального підтвердження та не відповідає встановленим під час службового розслідування фактам, оскільки висновок службового розслідування, не набуває статусу рішення у розумінні ст. 19 КАС України, не є актом державного чи іншого органу в розумінні цього Кодексу, адже такий акт не породжує жодних правових наслідків, що спрямовані на регулювання тих чи інших суспільних відносин і не має обов`язкового характеру для особи щодо якої проводилася перевірка, оскільки не містить обов`язкового припису для нього, а відтак не є правовим актом індивідуальної дії.
Крім того, позовні вимоги про визнання недійсним запису у трудовій книжці №12 від 19.05.2020 про припинення державної служби та звільнення ОСОБА_1 з посади Керівника Другого підрозділу детективів Головного підрозділу детективів Національного антикорупційного бюро України на підставі розпорядження Національного антикорупційного бюро України від 18.05.2020 № 697-р та зобов`язання НАБ України зробити дублікат трудової книжки без запису про припинення державної служби та звільнення ОСОБА_1 з посади Керівника Другого підрозділу детективів Головного підрозділу детективів Національного антикорупційного бюро України на підставі розпорядження Директора Національного антикорупційного бюро України від 18.05.2020 № 697-р, є передчасними, оскільки на момент вирішення спору позивача не було поновлено на посаді.
У розрізі наведеного колегія суддів звертає увагу на тому, що правильність висновків Окружного адміністративного суду міста Києва в указаній частині учасниками справи під сумнів не ставиться.
З приводу аргументів Національного антикорупційного бюро України про те, що ОСОБА_1 пропущено встановлений Законом десятиденний строк подання скарги на рішення про накладення дисциплінарного стягнення, оскільки, отримавши 18.05.2020 копію спірного наказу від 18.05.2020 №28-н, останній був вправі оскаржити його до 28.05.2020, колегія суддів вважає за необхідне зазначити таке.
Аналіз статті 78 Закону №889-VIII свідчить про те, що встановлений нею десятиденний строк для оскарження рішення суб`єкта призначення про накладення дисциплінарного стягнення стосується саме оскарження такого рішення будь-якого органу державної влади, в разі якщо це передбачено.
У постановах Верховного Суду від 05.06.2019 у справі № 817/1087/18, від 11.12.2019 у справі №812/326/17 та від 07.10.2020 у справі № 260/87/20 підкреслено, що в даному випадку є певні неточності законодавчого регулювання, оскільки попередня редакція відповідної норми вказувала на те, що «рішення про накладення дисциплінарного стягнення може бути оскаржено державними службовцями категорії «А» до суду, а категорій «Б» і «В» - до центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби, або до суду».
У подальшому, при виключенні з закону норм щодо можливості оскарження рішення про накладення дисциплінарного стягнення до центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби була залишена норма, яка встановлювала строк для такого оскарження.
На переконання Верховного Суду, позиція якого була викладена у вже згаданих вище постановах при виборі норми, яка підлягає застосуванню до питання визначення строку звернення до суду, застосуванню підлягають саме норми КАС України, які є спеціальними.
Оскільки позивачем обрано спосіб захисту порушеного права шляхом звернення до суду із позовною заявою в порядку КАС України, а не зі скаргою, при обчисленні строку звернення до суду з позовом у справі щодо оскарження рішення про накладення дисциплінарного стягнення на державного службовця, підлягає застосуванню частина п`ятв статті 122 КАС України та може бути подано протягом місячного строку.
Надаючи оцінку посиланню апелянта про розгляд справи неповноважним судом з огляду на те, що суддя повинен був заявити самовідвід у цій справі через неупередженість ставлення останнього до Національного антикорупційного бюро України, колегія суддів вважає за необхідне зазначити таке.
Відповідно до частини першої ст. 36 КАС України суддя не може брати участі в розгляді адміністративної справи і підлягає відводу (самовідводу): 
1) якщо він брав участь у справі як свідок, експерт, спеціаліст, перекладач, представник, адвокат, секретар судового засідання або надавав правничу допомогу стороні чи іншим учасникам справи в цій чи іншій справі; 
2) якщо він прямо чи опосередковано заінтересований в результаті розгляду справи; 
3) якщо він є членом сім`ї або близьким родичем (чоловік, дружина, батько, мати, вітчим, мачуха, син, дочка, пасинок, падчерка, брат, сестра, дід, баба, внук, внучка, усиновлювач чи усиновлений, опікун чи піклувальник, член сім`ї або близький родич цих осіб) сторони або інших учасників судового процесу, або осіб, які надавали стороні або іншим учасникам справи правничу допомогу у цій справі, або іншого судді, який входить до складу суду, що розглядає чи розглядав справу; 
4) за наявності інших обставин, які викликають сумнів у неупередженості або об`єктивності судді; 
5) у разі порушення порядку визначення судді для розгляду справи, встановленого статтею 31 цього Кодексу.
Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Згідно усталеної практики Європейського Суду з прав людини наявність безсторонності повинна визначатися за суб`єктивним та об`єктивним критеріями. Відповідно до суб`єктивного критерію беруться до уваги особисті переконання та поведінка окремого судді, тобто чи виявляв суддя упередженість або безсторонність у даній справі. Відповідно до об`єктивного критерію визначається, серед інших аспектів, чи забезпечував суд як такий та його склад відсутність будь-яких сумнівів у його безсторонності.
Щодо суб`єктивного критерію, особиста безсторонність судді презюмується, поки не надано доказів протилежного. 
При цьому судова колегія не переконана, що у цій справі достатньо ознак, які б давали підстави вважати, що суддя Амельохін В.В. проявляв особисту упередженість.
Стосовно об`єктивного критерію слід визначити, чи існували переконливі факти, які б могли свідчити про безсторонність судді. 
Матеріали справи свідчать, що в якості підстав для відводу судді Національного антикорупційного бюро України України визначало, що суддя Амельохін В.В. з огляду на зміст листа від 31.07.2019 №07-39/263, направленого суддями Окружного адміністративного суду міста Києва до Вищої ради правосуддя (Том 6 а.с. 222-224), висловив своє відверто негативне ставлення до Національного бюро та його керівництва, що, на переконання відповідача, свідчить про те, що будь-які вимоги до останнього будуть задоволені.
Разом з тим, наведені доводи, на переконання суду апеляційної інстанції, не можуть бути свідченням існування об`єктивних обставини, які викликають сумнів у неупередженості або об`єктивності суддів з огляду на те, що відповідно до частини четвертої ст. 36 КАС України незгода сторони з процесуальними рішеннями судді, рішення або окрема думка судді в інших справах, висловлена публічно думка судді щодо того чи іншого юридичного питання не може бути підставою для відводу.
У справі «Газета Україна-Центр проти України» (заява № 16695/04), рішення від 15.07.2010 Європейський суд з прав людини зазначив, що відповідно до усталеної практики суду існування безсторонності для цілей пункту 1 статті 6 Конвенції повинно визначатися на підставі суб`єктивного критерію, в контексті якого слід враховувати особисті переконання та поведінку певного судді, що означає необхідність встановити, чи мав суддя у певній справі будь-яку особисту зацікавленість або упередженість, а також на підставі об`єктивного критерію, в контексті якого необхідно встановити, чи забезпечував суд і, серед інших аспектів, його склад, достатні гарантії аби виключити будь-які обґрунтовані сумніви щодо його безсторонності».
Враховуючи викладене, а також зважаючи на встановлені вище обставини, колегія суддів приходить до висновку про помилковість доводів НАБ України про те, що розгляд справи в Окружному адміністративному суді міста Києва здійснювався суддею, щодо якого існували підстави для відводу.
З приводу тверджень ОСОБА_1 про підписання від імені НАБ України апеляційної скарги особою, яка не має відповідних повноважень, колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу, що право Майстренка О.М. діяти у порядку самопредставництва від імені Національного бюро згідно частини третьої ст. 55 КАС України підтверджується копією наказу НАБ України від 13.01.2020 №6 (Том 9 а.с. 39-40) та виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (Том 9 а.с. 41-43).
Щодо доводів апелянта про те, що суд першої інстанції безпідставно розглянув цей спір у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи, колегія суддів вважає за необхідне зазначити таке.
Положеннями частин першої-третьої статті 12 КАС України передбачено, що адміністративне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку позовного провадження (загального або спрощеного).
Спрощене позовне провадження призначене для розгляду справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.
Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні.
Відповідно до п. 1 частини шостої ст. 12 КАС України для цілей цього Кодексу справами незначної складності є справи щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби, окрім справ, в яких позивачами є службові особи, які у значенні Закону України «Про запобігання корупції» займають відповідальне та особливо відповідальне становище.
Тобто, при вирішення питання за правилами якого позовного провадження судом розглядатиметься спір щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби, необхідно встановлювати чи належить позивач до осіб, які займають відповідальне та особливо відповідальне становище відповідно до Закону України «Про запобігання корупції». 
В іншому випадку, такий спір може бути розглянуто судом в порядку спрощеного позовного провадження.
Приймаючи до провадження справу № 640/11970/20, Окружний адміністративний суд міста Києва дійшов висновку про можливість проведення розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження.
Разом з тим, судом першої інстанції не враховано виключень, які містить згаданий п. 1 частини шостої ст. 12 КАС України, а саме щодо справ позивачів, які у значенні Закону України «Про запобігання корупції» займають відповідальне та особливо відповідальне становище.
Згідно примітки до статті 50 Закону України «Про запобігання корупції», яка була чинною станом на 26.10.2020, до службових осіб, які займають відповідальне та особливо відповідальне становище віднесено, зокрема, особи, посади яких належать до посад державної служби категорії «Б».
Як було встановлено вище, посада Керівника Другого підрозділу детективів Головного підрозділу детективів Національного антикорупційного бюро України, яку обіймав ОСОБА_1 до моменту звільнення, належала до посади державної служби категорії «Б», а отже остання відносить позивача до категорій осіб, які займають відповідальне та особливо відповідальне становище.
За таких обставин, враховуючи позицію Верховного Суду, висловлену, зокрема, у постановах від 04.10.2019 у справі № 280/700/19, від 06.08.2020 у справі № 640/587/19, від 30.09.2020 у справі № 200/142/20-а, від 26.11.2020 у справі № 480/1117/19, колегія суддів приходить до висновку, що спір щодо прийняття на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби особою-позивачем, який обіймав посаду державної служби категорії «Б», не може розглядатися за правилами спрощеного позовного провадження.
З урахуванням наведеного суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зауважити, що відповідно до п. 7 частини третьої ст. 317 КАС України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення суду, якщо суд розглянув за правилами спрощеного позовного провадження справу, яка підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження.
Відтак, за встановлених вище обставин суд першої інстанції не мав процесуальних повноважень розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження, що має своїм наслідком в силу п. 7 частини третьої ст. 317 КАС України скасування судового рішення із прийняттям нового.
Відтак посилання апелянта на порушення порядку розгляду справи судом першої інстанції є обґрунтованими.
Отже, доводи апеляційної скарги частково спростовують висновки суду першої інстанції.
У силу вимог частини першої статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 
1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 
2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 
3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 
4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Таким чином, судова колегія приходить до висновку, що суд першої інстанції, вирішуючи цей спір, помилково визначив рівнозначною новостворену посаду, на якій необхідно поновити позивача, не врахував визначеної КАС України мети встановлення способу і порядку виконання рішення, а також безпідставно здійснив розгляд цієї справи за правилами спрощеного позовного провадження.
За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції при ухваленні рішення неповно з`ясовано обставини, які мають значення для справи, а також порушено норми процесуального права в частині порядку розгляду справи, у зв`язку з цим колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, а рішення суду - скасувати та прийняти нове рішення про часткове задоволення позовних вимог.
Керуючись ст. ст. 242, 250, 308, 310, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України суд,

УХВАЛИВ :

Апеляційну скаргу Національного антикорупційного бюро України - задовольнити частково.
Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 26 жовтня 2020 року - скасувати.
Прийняти нову постанову, якою адміністративний позов ОСОБА_1 до Національного антикорупційного бюро України про визнання протиправними та скасування рішень, зобов`язання вчинити дії, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу - задовольнити частково. 
Визнати протиправним та скасувати наказ Директора Національного антикорупційного бюро України від 18.05.2020 №28-н «Про застосування дисциплінарного стягнення до Керівника Другого підрозділу детективів Головного підрозділу детективів ОСОБА_1 ».
Визнати протиправним та скасувати розпорядження Директора Національного антикорупційного бюро України від 18.05.2020 № 697-р «Про припинення державної служби та звільнення ОСОБА_1 ».
Поновити ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на посаді Керівника Другого підрозділу детективів Головного підрозділу детективів Національного антикорупційного бюро України.
Стягнути з Національного антикорупційного бюро України (03035, м. Київ, вул. Василя Сурикова, 3, код ЄДРПОУ 39751280) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 )    середній заробіток за час вимушеного прогулу з 20 травня 2020 року по 26 жовтня 2020 року у розмірі 697 326 (шістсот дев`яносто сім тисяч триста двадцять шість гривень) 30 копійок.
У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.
Допустити до негайного виконання рішення суду в частині поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць у розмірі 133 125,93 грн. (сто тридцять три тисячі сто двадцять п`ять гривень) гривень 93 копійок.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 329-331 КАС України.

Головуючий суддя                                                            О.М. Оксененко

Судді                                                                          О.М. Ганечко

                                                                                            В.В. Кузьменко