УХВАЛА

31 березня 2025 року 
м. Київ

cправа №  911/3369/21 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду: 
Рогач Л. І. - головуючої, Мачульського Г. М., Краснова Є .В.,
перевіривши матеріали касаційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Янтарь"
на рішення Господарського суду Київської області від 26.04.2023 та
на постанову Північного апеляційного господарського суду від 18.12.2024
у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Янтарь"
до фізичної особи-підприємця Карпенка Аркадія Олексійовича,
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача - Богуславська міська рада,
про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою та скасування права приватної власності на самочинно збудовану нежитлову будівлю,
ВСТАНОВИВ:
Товариство з обмеженою відповідальністю "Янтарь" (далі - ТОВ "Янтарь") у листопаді 2021 року звернулося до Господарського суду Київської області з позовом до фізичної особи-підприємця Карпенка Аркадія Олексійовича (далі - ФОП  Карпенко А. О.) про усунення перешкод у користуванні орендованою земельною ділянкою (кадастровий номер 3220610100:01:005:0092) шляхом зобов`язання знести за його кошти нежитлову будівлю, яка знаходиться на вказаній земельній ділянці, та про скасування права приватної власності на самочинно збудовану нежитлову будівлю з реєстраційним номером нерухомого майна 905137132206. 
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач самочинно, без будь-якої дозвільної документації, побудував нежитлову будівлю (реєстраційний номер нерухомого майна 905137132206) та підпірну стінку поряд з нею поза межами орендованої ним земельної ділянки з кадастровим номером 3220610100:01:005:1053 на частині суміжної земельної ділянки з кадастровим номером 3220610100:01:005:0092, що орендується позивачем, чим порушив право позивача на користування вказаною земельною ділянкою для будівництва та обслуговування будівель торгівлі.
Господарський суд Київської області рішенням від 26.04.2023, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 18.12.2024, відмовив у задоволенні позову повністю.
Рішення суду першої інстанції мотивоване, зокрема, тим, що у процесі розгляду справи судом не встановлено факту розташування, знаходження спірної нежитлової будівлі, яка належить відповідачу, на земельній ділянці з кадастровим номером 3220610100:01:005:0092, яка перебуває у користуванні ТОВ "Янтарь" на підставі договору оренди землі від 24.07.2018, з огляду на висновок експертів Київського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України від  09.11.2022 № 19705/22-41 за результатами проведення судової земельно-технічної експертизи у справі, та відомості з Державного земельного кадастру, що містяться на паперових носіях.
Господарський суд Київської області вказує, що позивач не надав суду жодних належних та допустимих доказів, що підтверджували б виникнення у нього та набуття ним права власності чи іншого речового права на спірне нерухоме майно, наявність будь-якого матеріально-правового інтересу та зв`язку із вказаним нерухомим майном і відповідно підтверджували б порушення відповідачем у спірних відносинах будь-яких прав позивача у зв`язку з прийняттям рішення про державну реєстрацію права власності за відповідачем на спірний об`єкт нерухомого майна. Позивачем також не надано суду жодних належних та допустимих доказів, які б підтверджували факти наявності перешкод у користуванні позивачем орендованою земельною ділянкою з кадастровим номером 3220610100:01:005:0092, та їх форму і зміст, створення таких перешкод саме відповідачем і наявність протиправного характеру дій відповідача у створенні таких перешкод, факти розташування, знаходження нежитлової будівлі з реєстраційним номером нерухомого майна 905137132206 на земельній ділянці з кадастровим номером 3220610100:01:005:0092, що перебуває у користуванні ТОВ "Янтарь". 
У спірних відносинах господарським судом не встановлено порушення будь-яких прав чи інтересів позивача саме відповідачем та не встановлено обставини, які підтверджували б наявність порушення будь-яких прав чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся із даним позовом до суду.
Північний апеляційний господарський суд, залишаючи без задоволення апеляційну скаргу ТОВ "Янтарь", констатував, що на момент укладення у 2018 році між Богуславською міською радою (орендодавець) та ТОВ "Янтарь" (орендар) чинного договору оренди земельної ділянки з кадастровим номером 3220610100:01:005:0092 та підписання акта приймання-передачі земельної ділянки від 24.07.2018 із зауваженням, що недоліків та інших особливостей об`єкта оренди, які можуть вплинути на орендні відносини або перешкоджати ефективному використанню вищезгаданої земельної ділянки за цільовим призначенням при її передачі в оренду не виявлено, відповідачем вже було зведено та задекларовано введення в експлуатацію нежитлової будівлі на земельній ділянці із кадастровим номером 3220610100:01:005:1053. При цьому зовнішні межі земельної ділянки, що перебуває в оренді ФОП Карпенка А. О., були встановлені на місцевості та погоджені ще у 2005 році, в той час, коли зовнішні межі земельної ділянки, що перебуває в оренді ТОВ "Янтарь", встановлені на місцевості та погоджені у 2008 році.
Апеляційний господарський суд в оскаржуваній постанові вказує, що ТОВ "Янтарь" як землекористувач земельної ділянки з кадастровим номером 3220610100:01:005:0092 звернувся з позовом до ФОП Карпенка А. О. як землекористувача суміжної земельної ділянки з кадастровим номером 3220610100:01:005:1053, заявляючи про порушення права землекористування самочинним зведенням відповідачем нежитлової будівлі та підпірної стінки, що частково накладається на частину суміжної земельної ділянки, яка орендується позивачем, не врахувавши, що на даний час межі земельних ділянок з кадастровими номерами 3220610100:01:005:0092 та 3220610100:01:005:1053 не співпадають з даними, визначеними на дату формування цих об`єктів цивільних прав, про що свідчать результати проведених земельно-технічних експертиз.
ТОВ "Янтарь" звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Господарського суду Київської області від 26.04.2023 та на постанову Північного апеляційного господарського суду від 18.12.2024, в якій просить скасувати оскаржувані судові рішення та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції. 
Автоматизованою системою документообігу Суду для розгляду цієї справи визначено колегію суддів у складі: Рогач Л. І. - головуючої, , Мачульського Г. М., Краснова Є. В., що підтверджується протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 13.01.2025.
Верховний Суд ухвалою від 27.02.2025 залишив касаційну скаргу без руху для усунення її недоліків і зауважив, що при касаційному оскарженні судових рішень у випадку, передбаченому пунктом 3 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), скаржник повинен чітко вказати, яку саме норму права судами першої та (або) апеляційної інстанцій було застосовано неправильно, а також обґрунтувати, у чому полягає помилка судів при застосуванні відповідної норми права та як, на думку скаржника, відповідна норма повинна застосовуватися у спірних правовідносинах і скаржник не виконав вимог частини другої статті 287 ГПК України та пункту 5 частини другої статті 290 цього Кодексу.
Проаналізувавши доводи, викладені у касаційній скарзі з урахуванням уточнень, та дослідивши зміст оскаржуваних судових рішень, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає поверненню на підставі пункту 4 частини четвертої статті 292 ГПК України з огляду на таке.
Відповідно до частини другої статті 287 ГПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у передбачених у цій частині статті випадках.
Підставами касаційного оскарження судових рішень з урахуванням касаційної скарги у новій редакції  ТОВ "Янтарь" зазначає неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права у випадку відсутності висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах відповідно до пункту 3 частини другої статті 287 ГПК України.
Колегія суддів зазначає, що положення цієї статті спрямовані на формування єдиної правозастосовчої практики шляхом висловлення Верховним Судом висновків щодо питань застосування норм права, які регулюють певну категорію правовідносин та підлягають застосуванню господарськими судами під час вирішення спору. У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 3 частини 2 статті 287 ГПК України, крім встановлення відсутності висновку Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, обов`язковому дослідженню підлягає також питання щодо необхідності застосування таких правових норм для вирішення спору з огляду на встановлені фактичні обставини справи.
Як вбачається зі змісту касаційної скарги (з урахуванням її уточнень), своїм обґрунтуванням відсутності висновку Верховного Суду щодо питання застосування статті 3, 5 пунктів 2, 4 розділу VII Закону України "Про державний земельний кадастр", пункту 12 Порядку ведення Державного земельного кадастру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.10.2012 № 1015, скаржник намагається спонукати Верховний Суд додатково перевірити докази, зокрема висновок експертів від  09.11.2022 № 19705/22-41, і залежно від цього сформувати висновок щодо застосування цих норм права на користь скаржника, що суперечить приписам статті 300 ГПК України щодо меж розгляду справи судом касаційної інстанції. 
Так, частина друга статті 300 ГПК України імперативно вказує на відсутність у суду касаційної інстанції права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
У касаційній скарзі скаржник не наводить аргументованого обґрунтування щодо необхідності формування висновку Верховного Суду про застосування зазначених ним норм права в сукупності в контексті спірних правовідносин з урахуванням встановлених судами обставин справи. При цьому доводи касаційної скарги фактично зводяться до незгоди скаржника з висновками судів, до необхідності встановлення інших обставин, ніж встановлені судом, та стосуються переоцінки наданих сторонами доказів, а тому колегія суддів не вбачає підстав для перегляду оскаржуваних судових рішень у касаційному порядку та формування правового висновку Верховного Суду щодо питання застосування наведених скаржником норм права у правовідносинах, що склалися у цій справі.
Саме лише прагнення скаржника здійснити переоцінку наявних у матеріалах справи доказів та перевірку обставин цієї справи з урахуванням його власних висновків щодо поданих доказів не є достатньою підставою для перегляду судових рішень, ухвалених першою та апеляційною інстанцією, у касаційному порядку, оскільки суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
Верховний Суд є найвищим судом у системі судоустрою України, який забезпечує сталість та єдність судової практики у порядку та спосіб, визначені процесуальним законом. 
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.01.2019 у справі № 373/2054/16-ц вказала, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій.
З урахуванням викладеного Верховний Суд дійшов висновку, що скаржник не обґрунтував належним чином підстав для оскарження судових рішень, а доводи скаржника, викладені у касаційній скарзі, фактично зводяться до питання щодо оцінки судами попередніх інстанцій доказів у справі.  
Частиною четвертою статті 174 ГПК України передбачено, що коли позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається особі, яка звернулася із позовною заявою, а пунктом 4 частини четвертої статті 292 ГПК України вказано, зокрема, що касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається судом також, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.
Ураховуючи викладене вище, касаційна скарга ТОВ "Янтарь" вважається неподаною і повертається скаржнику.
Керуючись статтями 174, 234, 235, 292 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд
У Х В А Л И В:
1. Повернути Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Янтарь" на рішення Господарського суду Київської області від 26.04.2023 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 18.12.2024 у справі № 911/3369/21  з усіма доданими до неї документами скаржнику.
2. Копії ухвали надіслати учасникам справи.
3.   Оригінал касаційної скарги у справі № 911/3369/21 залишити в суді касаційної інстанції.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                          Л. Рогач
Судді                                                                                                    Г. Мачульський  
                                                                                                    Є. Краснов