Справа № 1309/9120/12                                Головуючий у 1 інстанції: Постигач О.Б. 
Провадження № 22-ц/811/3352/24                        Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
       01 квітня 2025 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
               головуючого - судді Ніткевича А.В.,     
               суддів: Бойко С.М., Копняк С.М.,
               секретаря Гаврилюк Я.Ю.
                з участю представника Західного МУЮ Семени І.Р., представника Шевченківського ВДВС Бутрака А.С.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Залізничного районного суду м.Львова від 01 листопада 2024 року в складі судді Бориславського Ю.Л. у справі за скаргою ОСОБА_1 , на дії/бездіяльність державних виконавців та органу  примусового виконання Західного міжрегіонального управління юстиції Міністерства  юстиції,- 
встановив:
У жовтні 2024 року заявник ОСОБА_1 подав до суду скаргу, в якій просив визнати дії/бездіяльність державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби у м. Львові Західного міжрегіонального управління МЮ (м. Львів) Мельника Юрія Романовича (інших посадових осіб) у виконанні доленосного рішення суду у справі №1309/9120/12 щодо забезпечення відновлення порушених прав стягувача про контакт з дитиною, в межах ВП №70201785 – неправомірними; з огляду на тривале і повне ігнорування постанови, що 08 березня 2023 року виніс Верховний Суд у справі №1309/9120/12 (пров. №61-4339 св 22), а також постанови, що 19 вересня 2024 року виніс Львівський апеляційний суд у справі №1309/9120/12 (пров. №22-ц/811/674/24) – такими, що можуть умисно приховати недоліки в своїй роботі та реальну потребу цільової підтримки дитини, яка, вочевидь, проявляла ознаки відчуження одного з батьків; скасувати вимогу державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби у м. Львові Західного міжрегіонального управління МЮ (м. Львів) Мельника Юрія Романовича від 15.10.2024/В-12 №88528 в межах ВП №70201785, як таку, що не відповідає своєчасному і повному вжиттю дієвих заходів щодо забезпечення відновлення порушених прав стягувача про контакт з дитиною, згідно постанови, що 08 березня 2023 року виніс Верховний Суд у справі №1309/9120/12 (пров. № 61- 4339 св 22), а також постанови, що 19 вересня 2024 року виніс Львівський апеляційний суд у справі №1309/9120/12 (пров. № 22-ц/811/674/24); зобов`язати державного виконавця Мельника Юрія Романовича (іншу посадову особу) негайно усунути вказані порушення шляхом якнайшвидшого виконання рішення суду в межах ВП №70201785 із забезпеченням прав та законних інтересів учасників виконавчого провадження та із наданням пріоритету найкращим інтересам неповнолітньої дитини, яка, вочевидь, проявляє ознаки відчуження одного з батьків, потребує цільової підтримки; зобов`язати державного виконавця Мельника Юрія Романовича (іншу посадову особу) усунути вказані порушення шляхом якнайшвидшого виконання рішення суду в межах ВП №70201785 із забезпеченням прав та законних інтересів учасників виконавчого провадження та із наданням пріоритету найкращим інтересам неповнолітньої дитини, яка, вочевидь, проявляє ознаки відчуження одного з батьків потребу цільової підтримки дитини; визнати бездіяльність Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції в особі начальника Управління Бабини Юлії Василівни (іншої посадової особи) щодо контролю за виконанням покладених на підпорядкований підрозділ Управління завдань та вимог законодавства про виконавче провадження при виконанні рішення суду у справі №1309/9120/12 та в межах ВП №70201785 щодо долучення до вжиття належних заходів з розробки комплексної стратегії примусового виконання та ігнорування постанови, що 08 березня 2023 року виніс Верховний Суд у справі № 1309/9120/12 (пров. №61-4339 св 22), а також постанови, що 19 вересня 2024 року виніс Львівський апеляційний суд у справі № 1309/9120/12 (пров. № 22-ц/811/674/24); зобов`язати Західне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Львів) в особі Начальника Управління Бабини Юлії Василівни (інших посадових осіб) негайно вчинити всі необхідні дії для належного контролю за виконанням покладених на підпорядкований підрозділ Управління завдань та вимог законодавства про виконавче провадження при виконанні доленосного та значущого рішення у справі № 1309/9120/12, - з чим, з метою виправлення недоліків в роботі державних виконавців (інших посадових осіб) щодо реальної потреби цільової підтримки дитини, яка, вочевидь, проявляла ознаки відчуження одного з батьків та потребує цільової підтримки – утворити виконавчу групу в порядку статті 25 Закону №1404-VIII «Про виконавче провадження»; в повноті дослідити інші фактори 10 річного примусового виконання доленосного та значущого рішення у справі №1309/9120/12, з чим здійснити оцінку в дотримання найкращих інтересів дитини, яка, «вочевидь, проявляє ознаки відчуження одного з батьків та потребує цільової підтримки».
Оскаржуваною ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 11 листопада 2024 року відмовлено у відкриті провадження за скаргою  ОСОБА_1 , на дії/бездіяльність державних виконавців та органу примусового виконання Західного міжрегіонального управління юстиції Міністерства юстиції.
Ухвалу суду оскаржив ОСОБА_1 , вважає таку несправедливою та такою, що позбавила його ефективного поновлення порушеного права.
В апеляційній скарзі зазначає, що направляючи скаргу 30.10.2024 щодо здійснення судового контролю, за відсутності ефективного поновлення порушення прав, зазначав, що змушений звертатися з чисельними скаргами, оскільки 08.03.2023 у справі № 1309/9120/12 Верховний Суд зобов`язав Західне міжрегіональне управління Міністерства юстиції вжити заходів щодо розробки комплексної стратегії примусового виконання рішення Залізничного районного суду м. Львова від 20.02.2013 у цій справі, про контакт дитини ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 з батьком, що в межах виконавчого провадження № 70201785 від 03.11.2022, яке перебуває на примусовому виконанні державного виконавця Шевченківського ВДВС.
Покликаючись на практику Європейського суду з прав людини, зазначає, що застосовуючи процесуальні норми, національні суди повинні уникати надмірного формалізму, який може вплинути на справедливість провадження, а також Європейський суд з прав людини завжди з`ясовує фактори і здійснює їх оцінку у справах за для визначення найкращих інтересів дитини, коли подібне може зашкодити її здоров`ю та розвитку. Звертає увагу на висновки суду у справі Вихованок проти України.
Стверджує, що втручання державних виконавців та органу примусового виконання по суті вже десять років зводиться до некомпетентності у формі повідомлень про неуспішні спроби провести побачення та відмову дитини бачитися із батьком.
Згідно із дублікатом виконавчого листа від 16.04.2016 у справі № 1309/9120/12, батьку встановлено такий спосіб участі у вихованні та спілкуванні з донькою та усунення йому перешкод в цьому, згідно витягу з протоколу № 17 засідання комісії з питань захисту прав дитини Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради від 13.09.2012, а саме: щотижнево з 18.00 год п`ятниці до 21.00 год суботи за місцем проживання батька ( АДРЕСА_1 ), щотижнево з 18.00 год до 21.00 год середи спільна прогулянка з батьком; 15 днів у зимовий та 15 днів у літній періоди спільного відпочинку з батьком, про що 03.11.2022 відкрито ВП № 70201785.
Вважає, що не може відповідати за некомпетентність суб`єктів владних повноважень навіть якщо ця некомпетентність домінує вже 10 років, оскільки, резолютивна частині рішення у справі № 1309/9120/12 в жодну середу чи п`ятницю, жодного разу виконана не була.
Стверджує, що звертаючись до суду із скаргою у цій справі, мав всі підстави вимагати належного виконання виконавчого листа та конкретизував, що така подана з підстав некомпетентності щодо виконання рішення суду саме в середу 30.10.2024.
При цьому, скарга, на яку зроблено посилання в оскаржуваній ухвалі, стосувалася невиконання рішення 18.10.2024, відтак скарги були направлені з різних підстав і були подібні, але не були тотожними.
Наводить поняття спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, а також думки щодо можливості об`єднання його скарг у справі, оскільки наявні усі умови та процесуальна доцільність.
Покликаючись на правову позицію Великої Палати Верховного Суду висловлену у постанові від 31 серпня 2023 року у справі № 990/114/23, з якої слідує, що суд першої інстанції на стадії вирішення питання про відкриття провадження у справі не має права давати оцінку обраному позивачем способу захисту порушеного права.
Звертає увагу на кількість поданих до суду першої інстанції скарг та апеляційних скарг на судові рішення, ухвалені за наслідками їх розгляду. 
Просить скасувати ухвалу Залізничного районного суду м.Львова від 01 листопада 2024 рокута направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
22.11.2024 на адресу апеляційного суду надійшов відзив Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції на апеляційну скаргу, у якому представник, покликаючись на спірні правовідносини, судову практику, просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги, оскаржувану ухвалу залишити без змін.
12.12.2024 на адресу апеляційного суду надійшла відповідь ОСОБА_1 на відзив на апеляційну скаргу.
В судовому засіданні 01 квітня 2025 року представники заінтересованих осіб Західного МУЮ Семена І.Р., Шевченківського ВДВС Бутрак А.С. апеляційну скаргу заперечили, в обґрунтування надали пояснення, аналогічні доводам відзиву на скаргу.
Заявник ОСОБА_1 в судове засідання не прибув, подав клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку із його захворюванням, долучив виписку результатів огляду у сімейного лікаря. 
Оскільки матеріалів справи достатньо для розгляду заяви по суті, враховуючи строки розгляду справи в суді апеляційної інстанції, визначені у статті 371 ЦПК України, суд вважав за можливе, відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України розглядати справу за відсутності осіб, що не з`явилися, відтак у задоволенні клопотання заявника ОСОБА_1 про відкладення розгляду справи відмовлено. 
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення присутніх учасників справи, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково виходячи із такого.
Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції виходив з того, що заявлені ОСОБА_1 вимоги у скарзі є загальними щодо дій/бездіяльності начальника Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Бабини Юлії Василівни та державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів) Мельника Юрія Романовича у виконавчому провадженні №70201785, і такі вимоги не конкретизовані щодо відповідного епізоду примусового виконання рішення суду №1309/9120/12 в межах виконавчого провадження №70201785, а саме 30.10.2024, який зазначений у змісті даної скарги, відтак дійшов висновку, що вимоги скарги є аналогічними із вимогами скарги, яка була подана ОСОБА_1 до Залізничного районного суду м. Львова 22.10.2024 та по розгляду якої ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 28.10.2024 відкрито провадження і призначено до розгляду у судовому засіданні.
Таким чином, врахувавши положення п. 3 ч. 1 ст. 186 ЦПК України, за якими суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо у провадженні цього чи іншого суду є справа зі спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, суд дійшов висновку, що відсутні правові підстави для прийняття до провадження скарги ОСОБА_1 та відкриття провадження у справі, оскільки встановлено, що дана скарга містить аналогічні вимоги зі скаргою, яка перебуває у провадженні судді Кирилюка А.І. (справа №1309/9120/12, провадження №4-с/462/58/24), тому відмовив ОСОБА_1 у відкритті провадження у справі.
Крім цього, суд роз`яснив  ОСОБА_1 , що відповідно до ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається, при цьому, подання до суду декількох аналогічних скарг з однаковими вимогами може бути визнано судом як зловживання процесуальними правами, що суперечать завданню цивільного судочинства.
Перевіряючи законність оскаржуваної ухвали, колегія суддів враховує таке.
Згідно із ч. 5 ст. 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. У п. 9 ч. 3 ст. 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду. 
 Зазначене конституційне положення відображено і у ст. 18 ЦПК України, згідно з якою судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.
Отже, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах.
Судом встановлено, що на примусовому виконанні у Шевченківському ВДВС у м. Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції перебуває ВП № 70201785 з виконання виконавчого листа № 1309/9120/12 про контакт батька з дитиною.
Згідно із ч. 3 ст. 6 ЗУ «Про доступ до судових рішень» суд при здійсненні судочинства може використовувати лише текст судового рішення, який опубліковано офіційно або внесено до Реєстру.
Встановлено, що у грудні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою на бездіяльність заступника начальника Сихівського відділу ДВС Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів).
Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 05 січня 2022 року в задоволенні скарги відмовлено.
Постановою Львівського апеляційного суду від 21 лютого 2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 – задоволено частково.
Ухвалу Залізничного районного суду м. Львова від 05 січня 2022 року – скасовано.
Постановлено нове судове рішення, яким скаргу ОСОБА_1 на бездіяльність заступника начальника Сихівського відділу ДВС Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів) – задоволено частково.
Визнано неправомірною бездіяльність Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції щодо примусового виконання рішення Залізничного районного суду м.Львова у справі №1309/9120/12 про участь батька у вихованні та спілкуванні з малолітньою донькою.
Постановою Верховного Суду від 08 березня 2023 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.
Постанову Львівського апеляційного суду від 21 лютого 2022 року скасовано в частині відмови у задоволенні скарги на бездіяльність Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції та зобов`язання вчинити дії щодо розробки комплексної стратегії примусового виконання рішення суду скасувати.
Скаргу ОСОБА_1 в цій частині задоволено частково.
Зобов`язано Західне міжрегіональне управління Міністерства юстиції вжити заходів щодо розробки комплексної стратегії примусового виконання рішення суду у справі № 1309/9120/12 про контакт дитини з батьком.
В іншій частині постанову Львівського апеляційного суду від 21 лютого 2022 року залишено без змін.
Звертаючись із скаргою на дії державного виконавця у даному провадженні ОСОБА_1 , як стягувач у виконавчому провадженні, свої доводи фактично зводить до того, що Верховний Суд зобов`язав Західне міжрегіональне управління Міністерства юстиції вжити заходів щодо розробки комплексної стратегії примусового виконання рішення Залізничного районного суду м. Львова від 20.02.2013 у цій справі, про контакт дитини ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 з батьком, що в межах виконавчого провадження № 70201785 від 03.11.2022, однак слідуючи його доводам, рішення суду у справі № 1309/9120/12, що стосується зустрічей у середу чи п`ятницю, жодного разу виконано не було.
Зважаючи на те, що предметом даного апеляційного провадження є виключно процесуальна ухвала суду про відмову у відкритті провадження у справі, від якої залежить можливість продовження розгляду даної скарги судом, колегія суддів, слідуючи принципу диспозитивності, не приймає до уваги та не надає правову оцінку доводам апеляційної скарги, які стосуються суті вимог скарги ОСОБА_1 поданої 31.10.2024, оскільки таким може бути надана оцінки лише при розгляді скарги по суті, а також міркувань апелянта про можливість об`єднання відповідних проваджень, оскільки це виключна дискреція суду першої інстанції, тому враховуючи повноваження апеляційного суду, визначені ст. 367 ЦПК України, перевірці підлягає лише вимога про скасування ухвали та направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції, інші вимоги прохальної частини апеляційної скарги, не узгоджуються із положеннями ЦПК України. 
Відповідно до ст. 1 ЗУ «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню
Примусове виконання судових рішень здійснюється в порядку, передбаченому Законом України «Про виконавче провадження» (в редакції закону від 02.06.2016 № 1404-VIII) та положеннями Інструкції з організації примусового виконання рішень, затверджена наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року № 512/5.
Згідно із ст. 15 Закону України «Про виконавче провадження» сторонами виконавчого провадження є стягувач і боржник. Стягувачем є фізична або юридична особа чи держава, на користь чи в інтересах яких видано виконавчий документ. Боржником є визначена виконавчим документом фізична або юридична особа, держава, на яких покладається обов`язок щодо виконання рішення.
Виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом (ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження»).
Відповідно до положень ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у ст. 3 цього Закону, зокрема, за заявою стягувача про примусове виконання рішення.
Рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом (ч. 1, ч. 3 ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження»).
Відповідно до ст. 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.
Тобто гарантією прав фізичних і юридичних осіб у виконавчому провадженні є можливість оскарження дій або бездіяльності державних виконавців. 
Використовуючи своє право на звернення до суду зі скаргою та вважаючи дії державного виконавця неправомірними, ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою на дії державного виконавця.
Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови виконання процесуальних дій, сукупність цивільних процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та гарантій їх реалізації.
Згідно із частиною четвертою статті 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Сторони вільні розпоряджатися своїми правами на власний розсуд.
Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Так, принцип справедливості судового розгляду повинен знаходити свою реалізацію, зокрема, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.
Дотримання цього принципу є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.
Із змісту скарги ОСОБА_1 вбачається, що така подана з тих підстав, що 30.10.2024 державний виконавець Шевченківського ВДВС жодні заходи примусового виконання рішення суду у справі № 1309/9120/12, на вчиняв, а Західне міжрегіональне управління Міністерства юстиції не вжило заходів, щодо розробки комплексної стратегії примусового виконання такого рішення. Скарга подана на наступний день, тобто 31.10.2024.
Як зазначалося вище, постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції виходив з того, що заявлені ОСОБА_1 вимоги у скарзі є загальними щодо дій/бездіяльності начальника Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Бабини Юлії Василівни та державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів) Мельника Юрія Романовича у виконавчому провадженні №70201785, вимоги не конкретизовані щодо відповідного епізоду примусового виконання рішення суду №1309/9120/12 в межах виконавчого провадження №70201785, а саме 30.10.2024.
Поряд з цим, колегія суддів приходить переконання, що дійшовши відповідного висновку, суд першої інстанції вдався до аналізу прохальної частини скарги, без розгляду такої по суті.
Зокрема, колегія суддів враховує, що спір та рішення суду у справі №1309/9120/12, а відтак і їх виконання є такими, що вимагають систематичного вчинення відповідними суб`єктами (сторонами виконавчого провадження, виконавцем) дій з дотриманням вимог закону.                                                                                        
Враховуючи наведене, відповідні висновки місцевого суду суперечать процесуальному закону та є передчасними, тому свідчать про помилковість оскаржуваної ухвали.
Відповідно до сталої практики Європейського суду з прав людини, складовою правової визначеності є передбачуваність застосування норм процесуального законодавства. ЄСПЛ зауважує, що процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів (рішення від 21 жовтня 2010 року у справі «Дія 97» проти України»).
При цьому, ні Розділ VII ЦПК України, ні Закон України «Про виконавче провадження» не регламентує порядок вирішення питання у разі, якщо скарга не відповідає за своєю формою та змістом вимогам ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження». 
Так, якщо подання позову у будь якій справі є початковою стадією (етапом), яка завершується прийняттям рішення по суті спору, то питання розгляду скарги у порядку судового контролю належить до заключної стадії та стосується правовідносин виконання вже ухваленого рішення суду у справі.
Більше того, якщо у позовному провадженні є етап відкриття провадження у справі, де передбачена можливість суду з тих чи інших підстав відмовити у відкритті провадження, то етап виконання рішення, як заключна стадія цивільного судочинства, такої можливості чи права суду не передбачає.
При цьому, у частині п`ятій статті 448 ЦПК України надано право суду повернути скаргу скаржнику без розгляду у випадку, якщо скаргу подано без додержання вимог частин третьої та/або четвертої цієї статті.
Іншими словами, цивільним процесуальним законом не передбачено права чи обов`язку суду відкривати провадження за скаргою на дії державного чи приватного виконавця, а відтак і можливості відмовити у відкритті провадження у такій категорії справ.
Більше того, у частині 3 статті 451 ЦПК України зазначено, якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.
Тобто положеннями статті, якою врегульоване питання судового рішення за скаргою не передбачено можливості постановлення інших судових рішень, за виключенням як про задоволення чи відмову в задоволенні скарги. 
Разом з цим, зважаючи на те, що порядок розгляду скарг у порядку судового контролю, передбачений окремим розділом ЦПК України, колегія суддів вважає, що застосування аналогії закону у даному випадку не потребується.
Таким чином, вирішуючи питання прийняття до розгляду скарги ОСОБА_1 суд першої інстанції на зазначене уваги не звернув, не визначився з характером спірних правовідносин, що є підставою для скасування оскаржуваного судового рішення, оскільки застосування ст. 186 ЦПК України призвело до постановлення помилкової ухвали.
Також, згідно із практикою Європейського суду з прав людини, не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, оскільки доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним але і реальним.
У рішенні по справі «Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії» Європейський суд з прав людини вказав, надто суворе тлумачення внутрішніми судами процесуальної норми позбавляє заявників права доступу до суду і завадило розгляду їхніх позовних вимог, що визнано порушенням п. 1 ст. 6 Конвенції.
Принцип справедливості судового розгляду повинен знаходити свою реалізацію, зокрема, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.
Дотримання цього принципу є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.
Таким чином, встановлення обмежень доступу до суду повинно застосовуватися з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру, перевіряючи його виконання, необхідно звертати увагу на обставини справи.
Встановлені колегією суддів факти щодо допущення відповідних порушень судом першої інстанції свідчать про необхідність скасування оскаржуваної ухвали, а відтак про часткову підставність доводів апеляційної скарги.
На новому розгляді справи суду першої інстанції необхідно звернути увагу, з врахуванням принципу диспозитивності та відповідних положень ЦПК України, на категорію спору та вирішити по суті скаргу ОСОБА_1 .
Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 379 ЦПК України однією із підстав для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є порушення норм процесуального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.
Таким чином, зважаючи на повноваження апеляційного суду у разі скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі та необхідності направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції, апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, оскільки розгляд скарги по суті в такому разі належить виключно до компетенції суду першої інстанції (п. 6 ч. 1 ст. 374 ЦПК України).
Керуючись ст.ст. 258, 259, 367, 368, 372п. 6 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 376, 381, 382, 383 ЦПК України, суд, -
ухвалив:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 – задовольнити частково.
Ухвалу Залізничного районного суду м.Львова від 01 листопада 2024 року скасувати, направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
У задоволенні решти вимог апеляційної скарги – відмовити.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня ухвалення, може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 02 квітня 2025 року.

Головуючий:                                                        А.В. Ніткевич 

Судді:                                                                С.М. Бойко
       
С.М. Копняк