Справа № 752/22106/24
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/8143/2025
Головуючий у суді першої інстанції: Данілова Т.М.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Крижанівська Г.В.

 
ПОСТАНОВА
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
01 квітня 2025 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:
 
судді-доповідача                              Крижанівської Г.В., 
суддів                                                Оніщука М.І., Шебуєвої В.А.,
при секретарі                                    Шпирук Ю.С.,
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу адвоката Тіньковського Олександра Геннадійовича, подану в інтересах ОСОБА_1 , на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 09 січня 2025 року, ухвалене у складі судді Данілової Т.М., у цивільній справі № 752/22106/24 за заявою ОСОБА_1 про видачу обмежувального припису, заінтересована особа: ОСОБА_2 , -
                                                 
ВСТАНОВИВ: 
 
У жовтні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про видачу обмежувального припису, заінтересована особа: ОСОБА_2 . Зазначала, що з 24 листопада 2023 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 . Більше ніж пів року їх сімейне життя постійно погіршувалося, що призвело до фактичного припинення шлюбно-сімейних відносин. В родині почали виникати сварки, які переросли в серйозні конфлікти, під час яких поведінка ОСОБА_2 почала бути занадто агресивною і він почав систематично ображати її та бити. Вона зазнає постійного психологічного тиску з боку ОСОБА_2 08 червня 2024 року вона звернулась до Голосіївського УП ГУПН України в м. Києві із заявою про вчинення фізичного і психологічного насильства, яке було вчинено ОСОБА_2 , а саме: він штовхав, словесно ображав і хапав її за руки. На підставі зазначеної заяви, співробітники поліції склали щодо нього протокол про адміністративне правопорушення серії ВАВ №575695 від 15 червня 2024 року. 22 липня 2024 року постановою Голосіївського районного суду м. Києва у справі №752/14245/24 (за матеріалами вказаного протоколу про адміністративне правопорушення) ОСОБА_2 було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП. Наявність конфліктів між ними, вкрай негативно вплинули на її психічно-емоційний стан. У зв`язку із викладеним 14 липня 2024 року вона звернулася до Голосіївського районного суду м. Києва з позовом про розірвання шлюбу. Турбуючись за своє життя, вона вимушена переховуватися від чоловіка та всіляко уникати спілкування з ним. З урахуванням викладеного, ОСОБА_1 просила видати обмежувальний припис стосовно ОСОБА_2 на строк 6 (шість) місяців, шляхом встановлення наступних заходів тимчасового обмеження прав, а саме: 
- заборонити ОСОБА_2 перебувати в місці її проживання (перебування) за адресою: АДРЕСА_1 ;
 
- заборонити наближатися ОСОБА_2 ближче ніж на 300 (триста) метрів до її місця проживання (перебування) за вищевказаною адресою;
- заборонити особисто і через третіх осіб розшукувати її, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею;
- заборонити вести листування, телефонні переговори з нею або контактування з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб.
Також ОСОБА_1 просила суд повідомити Голосіївську районну в місті Києві державну адміністрацію та Голосіївське управління Національної поліції у місті Києві про видачу обмежувального припису для взяття ОСОБА_2 на профілактичний облік за місцем його перебування.
Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 09 січня 2025 року в задоволенні заяви ОСОБА_1 про видачу обмежувального припису відмовлено.
Не погоджуючись із вказаним рішенням, адвокат Тіньковський О.Г., який діє в інтересах ОСОБА_1 , подав апеляційну скаргу. Просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким заяву ОСОБА_1 про видачу обмежувального припису задовольнити в повному обсязі. Посилається на те, що рішення суду першої інстанції ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, неповним встановленням обставин, що мають значення для справи. Зазначає, що агресивна поведінка ОСОБА_2 мала повторюваний характер і загострювалася на тлі сімейних конфліктів, через що ОСОБА_1 була змушена переховуватися від чоловіка, уникати контактів та побоюється нових випадків насильницьких дій. З урахуванням того, що навіть після інциденту 08 червня 2024 року ОСОБА_2 продовжує викликати занепокоєння та проявляє агресивність (хоча й в непрямий спосіб), ОСОБА_1 подала заяву про видачу обмежувального припису, бажаючи унеможливити подальші контакти й запобігти повторним актам насильства. Суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що єдиний задокументований епізод насильства не є систематичним та не доводить необхідність обмежувального припису. Проте засвідчений постановою суду у справі №752/14245/24 факт домашнього насильства, вчиненого ОСОБА_2 , свідчить про те, що насильство вже було вчинене, а не перебуває на рівні припущень. Заявниця пояснювала, що конфлікт 08 червня 2024 року не був поодиноким, проте саме той епізод став настільки серйозним, що змусив її звернутися до поліції. Подальші погрози чи агресія могли бути менш «відкритими», але зберігати реальну небезпеку. Більш того ОСОБА_1 в судовому засіданні наголошувала на тому, що під час розгляду справи, кривдник знову висловлював погрози їй та її родичам, однак суд даної інформації до уваги не взяв. Суд не врахував, що домашнє насильство охоплює не лише фізичні дії, а й психологічний тиск, образи, залякування, створення відчуття небезпеки. Звернення ОСОБА_1 до поліції та суду, переховування від чоловіка, острах за власну безпеку - усе це чітко свідчить про наявність реальної загрози та психологічного насильства. Звертає увагу на те, що мета обмежувального припису - запобігти новим актам насильства, убезпечити постраждалу особу. Навіть один доведений факт насильства може бути достатнім для застосування відповідних обмежувальних заходів, якщо існує ризик повторення. Проте суд обмежився констатацією, що немає «систематичності», але не оцінив реальні ризики для життя та здоров`я заявниці. 
В судовому засіданні ОСОБА_1 та її представник адвокат Тіньковський О.Г. апеляційну скаргу підтримали, просили її задовольнити з наведених у ній підстав.
ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, про час та місце апеляційного розгляду справи повідомлений належним чином, а тому, колегія суддів відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України вважала за можливе слухати справу за його відсутності. 
Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, заслухавши суддю-доповідача,пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 24 листопада 2023 року перебували в зареєстрованому шлюбі (а.с. 7).
Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 04 листопада 2024 року шлюб, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , розірвано.
08 червня 2024 року ОСОБА_1 звернулась до Голосіївського УП ГУПН України в м. Києві із заявою про вчинення фізичного і психологічного насильства, яке було вчинено ОСОБА_2 , а саме: він штовхав, словесно ображав і хапав її за руки. На підставі зазначеної заяви, співробітники поліції склали щодо ОСОБА_2 протокол про адміністративне правопорушення серії ВАВ №575695 від 15 червня 2024 року. 
22 липня 2024 року постановою Голосіївського районного суду м. Києва у справі №752/14245/24 (за матеріалами протоколу про адміністративне правопорушення серії ВАВ №575695 від 15 червня 2024 року) ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП.
Звертаючись до суду з даною заявою заявниця ОСОБА_1 посилалася на те, що ОСОБА_2 вчиняє по відношенню до неї дії, спрямовані на завдання їй психологічного та фізичного насильства.
З`ясувавши обставини справи, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення заяви ОСОБА_1 . 
Колегія суддів не вбачає підстав для скасування такого рішення суду першої інстанції.
Організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства визначені Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».
Відповідно до пунктів 3, 6, 7, 8, 14, 17 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» домашнє насильство - діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.
Особа, яка постраждала від домашнього насильства - особа, яка зазнала домашнього насильства у будь-якій формі. Кривдник - особа, яка вчинила домашнє насильство у будь-якій формі.
Обмежувальний припис стосовно кривдника - встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи.
Психологічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.
Фізичне насильство - це форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру.
Економічне насильство - форма домашнього насильства, що включає умисне позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна, коштів чи документів або можливості користуватися ними, залишення без догляду чи піклування, перешкоджання в отриманні необхідних послуг з лікування чи реабілітації, заборону працювати, примушування до праці, заборону навчатися та інші правопорушення економічного характеру.
Враховуючи положення Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», обмежувальний припис за своєю суттю не є заходом покарання особи (на відміну від норм, закріплених у КУпАП та КК України), а є тимчасовим заходом, виконуючим захисну та запобіжну функцію і направленим на попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки осіб, з огляду на наявність ризиків, передбачених вищезазначеним законом, до вирішення питання про кваліфікацію дій кривдника та прийняття стосовно нього рішення у відповідних адміністративних або кримінальних провадженнях.
Частиною другою статті 3 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено перелік осіб, на яких поширюється дія законодавства про запобігання та протидію домашньому насильству незалежно від факту спільного проживання, серед яких - подружжя, батьки (мати, батько) і дитина (діти).
Рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків (оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи).
У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 січня 2021 року у справі № 369/7782/19 (провадження № 61-21337св19) зроблено висновок, що відповідно до частини третьої статті 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків. Оцінка ризиків полягає в оцінюванні вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи. Оцінка ризиків має проводитись за факторами небезпеки (ризиків) щодо вчинення домашнього насильства шляхом відібрання свідчень від постраждалої від такого насильства особи, з`ясування обставин конфлікту та виявлення чинників і умов, які створюють або можуть створювати небезпеку для цієї особи. Фактори небезпеки (ризику) щодо вчинення домашнього насильства мають визначатися за результатами оцінки дій кривдника, які свідчать про ймовірність настання наслідків у разі вчинення домашнього насильства та загальної оцінки ситуації вчинення домашнього насильства з метою виявлення вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті такої особи.
Частинами 2, 3, 4 ст. 26 Закону України «Про запобіганню та протидію домашньому насильству» визначено, що обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків: 1) заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою; 2) усунення перешкод у користуванні майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності або особистою приватною власністю постраждалої особи; 3) обмеження спілкування з постраждалою дитиною; 4) заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою; 5) заборона особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею; 6) заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб.
Рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків.
Відповідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Необхідність видачі обмежувального припису, заявниця ОСОБА_1 обґрунтовувала вчиненням щодо неї з боку ОСОБА_2 психологічного та фізичного насильства, яке виражається в образах, погрозах, морально-психологічному тиску, заподіянні їй тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості з боку кривдника. 
На підтвердження вчинення ОСОБА_2 домашнього насильства відносно неї, заявниця ОСОБА_1 надала суду копію постанови Голосіївського районного суду м. Києва від 22 липня 2024 року у справі №752/14245/24 (за матеріалами протоколу про адміністративне правопорушення серії ВАВ №575695 від 15 червня 2024 року), якою було визнано винним ОСОБА_2 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.173-2 Кодексу України про адміністративні правопорушення (а.с. 12). 
Зі змісту вказаної постанови суду вбачається, що 08 червня 2024 року об 11 год. 20 хв., знаходячись за адресою: АДРЕСА_1 , вчинив фізичне насильство відносно ОСОБА_1 , а саме штовхав та хапав за руки, внаслідок чого міг завдати фізичної та психологічної шкоди.
Разом з цим, наведені заявницею обставини не є достатніми для видачі обмежувального припису відносно ОСОБА_2 , оскільки ОСОБА_1  не надано належних та допустимих доказів на підтвердження вчинення останнім систематичного домашнього насильства щодо неї у розумінні Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», а також не доведено продовження настання ризиків насильства у майбутньому у зв`язку із невчиненням щодо останнього обмежувального припису, що є її процесуальним обов`язком згідно із ст.ст. 12, 81 ЦПК України.
Конфлікт, що мав місце 08 червня 2024 року між ОСОБА_1  та ОСОБА_2 , є єдиним доказом домашнього насильства, що підтверджується постановою Голосіївського районного суду м. Києва від 22 липня 2024 року про притягнення ОСОБА_2  до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП.
Доказів того, що після притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності, останній не змінив свою поведінку та продовжує вчиняти щодо ОСОБА_1  дії, які мають ознаки домашнього насильства, що має регулярний та постійний характер, яке загрожує її фізичному здоров`ю або завдає шкоди її психологічному здоров`ю, починаючи від 08 червня 2024 року і до ухвалення судом першої інстанції оскаржуваного рішення, заявниця ОСОБА_1  ані суду першої інстанції, ані суду апеляційної інстанції не надала.
Сам лише факт неприязних стосунків, конфліктів між колишнім подружжям та відчуття дискомфорту, не є достатньою підставою для видачі обмежувального припису.
Отже, заявницею не надано жодного доказу на підтвердження того, що на час звернення до суду з заявою про видачу обмежувального припису існувала вірогідність продовження чи повторного вчинення домашнього насильства після притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності.
Надана суду постанова Голосіївського районного суду м. Києва від 22 липня 2024 року, автоматично не визначає ризиків продовження чи повторного вчинення домашнього насильства та чинників і умов, які створюють або можуть створювати небезпеку для заявниці, що є необхідною умовою для застосування судом до відповідної особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, які визначені Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов законного та обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення заяви ОСОБА_1 про видачу обмежувального припису відносно ОСОБА_2 . 
Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції. 
Колегія суддів не вбачає порушень судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.
Враховуючи викладене, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
Керуючись ст.ст. 268, 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, суд -
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Апеляційну скаргу адвоката Тіньковського Олександра Геннадійовича, подану в інтересах ОСОБА_1 , залишити без задоволення.
Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 09 січня 2025 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.
 
Повне судове рішення складено 03 квітня 2025 року.
 
Суддя-доповідач
 
Судді