ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 601/1512/24	Головуючий у 1-й інстанції Коротич І.А. 	
Провадження № 22-ц/817/224/25 	Доповідач - Гірський Б.О.	
Категорія - 	  	

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 березня 2025 року         м. Тернопіль
Тернопільський апеляційний суд в складі: 
головуючого — Гірського Б.О.
суддів — Хоми М.В., Храпак Н.М.
       розглянув в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу №601/1512/24 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 від імені якого діє адвокат Скиба Віталій Михайлович на рішення Кременецького районного суду Тернопільської області від 28 листопада 2024 року (ухвалене суддею Коротичем І.А., повний текст судового рішення складено 02 грудня 2024 року) в справі за позовом ОСОБА_1 до приватного виконавця Кондратюка Руслана Вікторовича та Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Аланд» про повернення грошових коштів, стягнутих у виконавчому провадженні, -
ВСТАНОВИВ:
У травні 2024 року ОСОБА_1 через свого представника — адвоката Скибу В.М. звернувся до суду із вказаним позовом.
Позовні вимоги обґрунтовувались тим, що 31 грудня 2019 року приватним виконавцем виконавчого округу Тернопільської області Кондратюком Русланом Вікторовичем винесено постанову ВП №60942249 про арешт майна (коштів) боржника, за заявою ТОВ «Фінансова компанія «Аланд» до ОСОБА_1 про примусове виконання виконавчого напису № 30316 від 10.12.2019 року, виданого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Хара Н.С., та стягнуто в примусовому порядку із ОСОБА_1 в користь ТОВ «Фінансова компанія «Аланд» кошти в розмірі: 40 310, 41 грн. заборгованості та 369 грн. витрат виконавчого провадження.
31 серпня 2023 року представником боржника адвокатом Скибою В.М. подано позов до ТОВ «Фінансова компанія «Аланд», треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Хара Наталія Станіславівна, приватний виконавець виконавчого округу Тернопільської області Кондратюк Руслан Вікторович про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню.
Вказував на те, що рішенням Тернопільського міськрайонного суду № 607/12382/23 від 05 жовтня 2023 року, виконавчий напис приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Хари Наталії Станіславівни, вчиненого 10 грудня 2019 року та зареєстровано в реєстрі за № 30316, визнано таким, що не підлягає виконанню.
Зазначав, що з метою добровільного повернення коштів, як таких що стягнуті без належних на це підстав, відповідно до судового рішення від 31.08.2023 (справа № 607/12382/23), ОСОБА_1 24.11.2023 року звернувся до приватного виконавця Кондратюка Р.В. із заявою про повернення безпідставно отриманих коштів у розмірі 36 282 грн. 19 коп. та судового збору в розмірі 1 073 грн 60 коп., проте жодної відповіді на заяву щодо повернення грошових коштів, як і повернення самих коштів від відповідача не надходило.
Вказував на те, що відповідачі відмовляються в добровільному порядку повертати стягнуті згідно виконавчого провадження грошові кошти, а саме: ТОВ «Фінансова компанія «Аланд» відмовляється повертати 40 310 грн. 41 коп., а приватний виконавець Кондратюк Руслан Вікторович відмовляється повертати 369 грн..
Вважав, що дані обставини підтверджуються Інформацією про виконавче провадження, яка сформована АСВП, згідно якої виконавчий напис виконано та провадження закрито на підставі п.9 ч. 1 ст. 39 (фактичне повне виконання рішення).
Посилався на те, що відповідно до викладених вище обставин, наявні підстави для застосування положень статті 625 ЦК України.
Вважав, що загальна заборгованість за користування грошовими коштами за період прострочення грошового зобов`язання 258 днів (з 31.08.2023 року по 14.05.2024 року) складає: 40 310,41грн. (сума боргу) + 1 598,64 гри. (інфляційні витрати) + 853,58 грн. (штрафні санкції) = 42 762,63 грн.
Посилаючись на положення статті 1212 ЦК України, просив суд стягнути із відповідачів на користь позивача безпідставно отримані кошти у загальному розмірі - з приватного виконавця Кондратюка Руслана Вікторовича 369 грн. витрат виконавчого провадження та з ТОВ «Фінансова компанія «Аланд» 42 762,63 грн., стягнутих за результатами виконавчого провадження.
Рішенням Кременецького районного суду Тернопільської області від 28 листопада 2024 року у задоволенні позову відмовлено.
В апеляційній скарзі ОСОБА_2 через свого представника — адвоката Скибу В.М. просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, який позов задовольнити.
Вважає рішення суду першої інстанції незаконним та таким, що прийняте з порушенням норм процесуального права, з неправильним застосуванням норм матеріального права та вважає, що висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи.
Вказує на те, що грошові кошти та витрати виконавчого провадження, що були стягнуті, є безпідставно набутими, так як правова підстава для їх стягнення є такою, що відпала, оскільки виконавчий напис приватного нотаріуса від 10.12.2019 року було визнано таким, що не підлягає виконанню.
Вважає, що судом першої інстанції не було вжито усіх заходів для виконання завдання цивільного судочинства, визначеного у статті 2 ЦПК України, не було зібрано належних доказів та не надано оцінки всім зібраним доказам у сукупності, чим порушено вимоги ст. 89 ЦПК України.
Посилається на те, що місцевим судом належним чином не спростовано доводів позивача, зазначених у позовній заяві.
Крім цього, разом з апеляційною скаргою представником позивача — адвокатом Скибою В.М. подано клопотання про поновлення строку для подання доказів, в якому просить долучити до матеріалів справи копію витягу з наказу №18 від 27.02.2023 року, копію виписки по рахунку ПУМБ, копію виписки по рахунку Ощадбанк, копію виписки по рахунку Укрсиббанк.
Клопотання обґрунтовує тим, що ОСОБА_1 з 15.06.2023 року по теперішній час перебуває на військовій службі за мобілізацією, що підтверджується довідкою виданою ВЧ НОМЕР_1 від 15.01.2024 року за №1.
Вказує на те, що на момент подачі адвокатом Скибою В.М. позову та під час розгляду справи у суді першої інстанції, ОСОБА_1 перебував на військовій службі, тому разом з позовною заявою не подав всі докази, зокрема, виписки з банків, які необхідні для повного та всебічного розгляду справи.
Стверджує, що за першої можливості, наявності телекомунікаційного зв`язку Федоів Я.З. взяв виписки з рахунків у банків, з яких стягувались кошти приватним виконавцем Кондратюком Р.В.
Вважає дані причини неподання доказів в суді першої інстанції поважними, а тому просить надати додатковий строк для подання доказів.
Відзиву на апеляційну скаргу не надходило.
Згідно із ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження з особливостями встановленими цією главою.
Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Ознайомившись з матеріалами справи, доводами апеляційної скарги в її межах, колегія суддів зазначає наступне.
Судом встановлено, що рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 31 серпня 2023 року, ухваленим по справі №607/12382/23, визнано таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис №30316, вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Харою Наталією Станіславівною 10 грудня 2019 року про стягнення заборгованості з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Фінансова компанія «Аланд» в розмірі 35 982,19 грн.
Вказане судове рішення було ухвалено у справі за позовом ОСОБА_1 до ТОВ «Фінансова компанія «Аланд», треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Хара Н.С., приватний виконавець Кондратюк Р.В. про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню.
Зазначене судове рішення ухвалене судом у справі між тими самими сторонами, воно набрало законної сили у встановленому законом порядку, а відтак у розумінні частини четвертої статті 82 ЦПК України має преюдиційний характер відносно даної справи, що розглядається.
Згідно описової та мотивувальної частини вказаного рішення суду вбачається, що в ході розгляду судової справи № 607/12382/23, судом було встановлено, що 10.12.2019 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Харою Н.С. вчинено виконавчий напис № 30316, за яким було стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Фінансова компанія «Аланд» заборгованість за кредитним договором від 29.03.2012 № R5337002246 за період з 20.03.2018 року по 23.10.2019 року у розмірі 35 982,19 грн.
31 грудня 2019 року постановою приватного виконавця Кондратюка Р.В. відкрито виконавче провадження №60942249, на підставі виконавчого напису №30316, вчиненого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Харою Н.С. 10.12.2019 року, також зазначено про необхідність стягнення 3 628,22 грн. основної винагороди приватного виконавця.
З відомостей Єдиного державного реєстру виконавчих проваджень вбачається, що виконавче провадження 60942249 значиться завершеним. Крім цього зазначено, що сума грошових коштів, що підлягає до стягненню становить 36 282,19 грн., в подальшому сума до стягнення становить 40 310,41 грн., 39 910,41грн. та 369 грн., 40 080 грн. та 40 310,41 грн.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не подано до позовної заяви належних та допустимих доказів на підтвердження зазначених у позовній заяві обставин, а саме стягнення з позивача в користь відповідачів зазначених у позовній заяві коштів. Суд критично оцінив надану інформацію з відомостей Єдиного державного реєстру виконавчих проваджень про результати виконавчого провадження 60942249, оскільки в цих відомостях містяться різні суми, що підлягали до стягнення: 36 282,19 грн., в подальшому сума до стягнення становить 40 310,41 гривень, 39 910,41грн. та 369 гривень, 40 080 грн та 40 310,41 гривень. Місцевий суд вважав, що позивачем не доведено первинними документами, які суми були на його думку безпідставно стягнуто з нього в користь ТОВ «Фінансова компанія «Аланд», а які в користь приватного виконавця Кондратюка Р.В.
З такими висновками погоджується і колегія суддів.
Відповідно до частини 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушення, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до частин першої, другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.
За правовою природою конструкція зобов`язання, що виникає з безпідставного набуття майна (безпідставного збагачення), є формою реалізації охоронного правовідношення та виконує компенсаторну функцію. Зобов`язання, що виникають внаслідок безпідставного збагачення є протилежністю до зобов`язання з правочинів (договорів). Правочин, зокрема договір, як належна правова підстава встановлює зобов`язання з передання речі, виконання робіт (надання послуги), сплати коштів. Відповідно, за відсутності (або у подальшому відпадіння) правової підстави в особи виникає зобов`язання повернути те, що було отримано безпідставно (кондикція). Отримання майна, набутого без підстави, призводить до реституційного ефекту, прямо протилежного тому, що передбачено договором. Загальною ознакою кондикції є відсутність (або відпадіння у подальшому) правової підстави для утримання майна, набутого особою, до якої потерпілий звертається з кондикційним позовом.
Зі змісту статті 1212 ЦК України можна зробити висновок, що особа, яка внаслідок правомірних або неправомірних дій або подій безпідставно збагатилася в результаті невигідних наслідків для іншої особи, зобов`язана повернути безпідставно набуте майно цій особі. Будь-яке збагачення визнається безпідставним, якщо особа, що збагатилася, не мала права на збагачення за рахунок потерпілого, або в разі, коли потерпілий не погоджувався на настання не вигідних для себе наслідків. Не має права на збагачення особа, що отримала його за недійсним актом, судовим рішенням або недіючою нормою права. Збагачення є безпідставним, і якщо потерпілий сам надав його для мети, що не була досягнена, або з очікуванням, яке не справдилося.
Про виникнення зобов`язання, що виникають внаслідок безпідставного збагачення або збереження майна можна говорити у тому разі, коли дії особи або події призводять до протиправного результату, що юридично не обумовлений виникненням майнових вигод на стороні однієї особи за рахунок іншої. Саме цей протиправний результат у вигляді юридично безпідставних майнових вигод, що перейшли до набувача, є фактичною підставою для виникнення зобов`язань з повернення безпідставного збагачення.
Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.
Результат аналізу статті 1212 ЦК України дає підстави для висновку, що фактичний склад, що породжує зобов`язання, які виникають внаслідок набуття або збереження майна без достатніх правових підстав, складається з таких елементів: 1) одна особа набуває або зберігає майно за рахунок іншої особи; 2) відсутність для цього правових підстав або якщо вони відпали (майно набувається або зберігається без передбачених законом, іншими правовими актами або правочином підстав).
Набуття майна однією особою за рахунок іншої полягає у збільшенні обсягу майна в однієї особи з одночасним зменшенням його обсягу в іншої особи. Набуття передбачає кількісний приріст майна, збільшення його вартості без понесення відповідних витрат набувачем. Безпідставне збереження майна полягає у тому, що особа мала витратити власні кошти, але не витратила їх через понесені втрати іншою особою або в результаті невиплати винагороди, що належить іншій особі.
Для виникнення зобов`язань із повернення безпідставного набутого майна необхідно, щоб майно було набуте або збережене безпідставно. Безпідставним є набуття або збереження, що не ґрунтується на законі, іншому правовому акті або правочині.
Набуття (збереження) майна визнається безпідставним, якщо його правова підстава відпала згодом. Відпадіння правової підстави полягає у зникненні обставин, на яких засновувалась юридична обґрунтованість набуття (збереження) майна.
Одним із випадків відпадіння підстави набуття (збереження) може бути скасування вищою інстанцією рішення суду, що набуло чинності, або визнання судом таким, що не підлягає виконанню, виконавчого напису нотаріуса, на підставі якого було здійснено стягнення майна (коштів).
Конструкція статті 1212 ЦК України, як і загалом норм глави 83 цього Кодексу, вимагає установлення абсолютної безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору. Ознаки, характерні для кондиції, свідчать про те, що пред`явлення кондиційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо: 1) річ є такою, що визначена родовими ознаками, в тому числі грошовими коштами; 2) потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів) від тієї особи (набувача), з якою він не пов`язаний договірними правовідносинами щодо речі.
Особа, яка внаслідок правомірних або неправомірних дій або подій безпідставно набула майно в результаті невигідних наслідків для іншої особи, зобов`язана повернути таке майно цій особі на підставі статті 1212 ЦК України. Будь-яке набуття (збереження) майна визнається безпідставним, якщо особа, що збагатилася, не мала права на отримання майна за рахунок потерпілого, або у разі, коли потерпілий не погоджувався на настання не вигідних для себе наслідків. Не має права на збагачення особа, що отримала його за недійсним актом, судовим рішенням або недіючою нормою права. Збагачення є безпідставним, якщо потерпілий сам надав його для мети, що не була досягнена, або з очікуванням, яке не справдилося.
Судовий акт про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, який набрав законної сили і за яким відбулося повне або часткове виконання є правовою підставою для виникнення зобов`язання з повернення майна, що набуто без достатньої правової підстави, оскільки з моменту ухвалення такого судового акту правова підстава вважається такою, що відпала. Відповідно до статті 1212 ЦК України у такому разі набувач такого майна з моменту набрання судовим актом законної сили, зобов`язаний повернути потерпілому все отримане майно.
Така правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 вересня 2021 року у справі № 201/6498/20 та постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 06 березня 2019 року у справі №910/1531/18, від 28 січня 2020 року у справі № 910/16664/18.
Виходячи з вищенаведеного, суд апеляційної інстанції вважає, що судом першої інстанції вірно встановлені фактичні обставини справи та зміст спірних правовідносин, проте обґрунтовано відмовлено у задоволенні позовних вимог, з мотивів недоведеності позивачем розміру сум, які підлягають поверненню в його користь з кожного із відповідачів. 
Так, стаття 264 ЦПК України встановила, що під час ухвалення рішення, суд вирішує, зокрема, такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити.
Згідно 83 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.
На підставі ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Суд також вказує, що з урахуванням приписів ч. 6 ст.8 ЦПК України обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.
Так, в поданій адвокатом Скибою В.М. позовній заяві, сторона позивача посилалась на те, що з ОСОБА_3 безпідставно стягнуто грошові кошти в розмірі 40 310,41 грн. та 369 грн. витрат виконавчого провадження, оскільки після закінчення виконавчого провадження, виконавчий напис нотаріуса, в подальшому був визнаний таким, що не підлягає виконанню.
Разом з тим, на обґрунтування позовних вимог, представником позивача було надано лише інформацію з відомостей Єдиного державного реєстру виконавчих проваджень про результати виконавчого провадження 60942249.
Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції щодо критичної оцінки зазначеного доказу, оскільки у вказаних відомостях містяться різні суми, що підлягали до стягнення: 36 282,19 грн., в подальшому сума до стягнення становить 40 310,41 грн., 39 910,41 грн. та 369 грн., 40 080 грн. та 40 310,41 грн.
Також місцевий суд слушно звернув увагу на те, що представник позивача не надав первинних документів, які б конкретно підтверджували, які суми були безпідставно стягнуто з позивача в користь ТОВ «Фінансова компанія «Аланд», а які в користь приватного виконавця Кондратюка Р.В.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (статті 76, 77 ЦПК України).
Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
Положення вищезазначених процесуальних норм передбачають, що під час розгляду справ у порядку цивільного судочинства обов`язок доказування покладається як на позивача, так і на відповідача.
Відтак встановивши відсутність належних та допустимих доказів на підтвердження обставин, якими обґрунтовувались позовні вимоги, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про відмову у задоволенні позову, у зв`язку із їх недоведеністю, оскільки такі висновки відповідають встановленим обставинам справи.
Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не було зібрано належних доказів, колегія суддів відхиляє, оскільки суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи.
Більше того, апеляційний суд звертає увагу на те, що представник позивача — Скиба В.М., який є професійним адвокатом, не звертався до суду із клопотанням про витребування будь-яких доказів.
Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.
Щодо клопотання про поновлення строку для подання доказів.
Так, у постанові від 24 липня 2024 року у справі №646/857/18 Верховний Суд зазначає наступне.
Відповідно до частин другої-третьої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Верховний Суд зазначає, що застосуванню норм матеріального права передує встановлення обставин у справі та підтвердження їх відповідними доказами. Суд апеляційної інстанції має право досліджувати нові докази, якщо неподання таких доказів до суду першої інстанції зумовлене поважними причинами (поважність причин повинен довести заявник, який подає такі докази). Вказане положення закріплене законодавцем з метою забезпечення змагальності процесу в суді першої інстанції, де сторони повинні надати всі наявні в них докази, і недопущення зловживання стороною своїми правами.
Таким чином, тлумачення положень частини четвертої статті 365, 367 ЦПК України дає Верховному Суду можливість виснувати, що суд апеляційної інстанції, здійснюючи апеляційний розгляд справи, може встановлювати нові обставини, якщо їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи (з урахуванням положень про належність і допустимість доказів), які особа, з доведених нею поважних причин, не мала можливості подати до суду першої інстанції. Разом з тим, вирішуючи питання стосовно прийняття та дослідження нових доказів, як і відмову в їх прийнятті, суд апеляційної інстанції зобов`язаний мотивувати свій висновок у відповідній ухвалі або в ухваленому судовому рішенні. Крім того, у разі надання для дослідження нових доказів, які з поважних причин не були подані до суду першої інстанції, інші особи, які беруть участь у справі, мають право висловити свою думку щодо цих доказів, зокрема, у відзиві на апеляційну скаргу.
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 43 ЦПК України учасники справи мають право подавати докази, яке у взаємозв`язку з положеннями статті 44 цього Кодексу повинно використовуватись добросовісно, а не всупереч завданню судочинства. Отже, учасники справи зобов`язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази.
Норми ЦПК України надають детальну регламентацію строків подання доказів, що, об`єктивно, мінімізує можливі випадки зловживання правами у сфері доказування.
Верховний Суд звертає увагу, що зазначена законодавча регламентація відповідає процедурі повного розкриття доказів (discovery). По суті зазначені норми спрямовані на зміщення акценту зі стадії розгляду справи по суті на стадію підготовчого провадження, під час якого і має відбуватися збір процесуального матеріалу і так званий обмін змагальними паперами, що забезпечує розгляд справи у розумні строки. Зазначене свідчить про посилення ролі підготовчого провадження у структурі загального позовного провадження цивільного судочинства в Україні.
Випадки дослідження апеляційним судом нових доказів можуть бути, зокрема, наступними:
1) докази існували на час розгляду справи в суді першої інстанції, але особа, яка їх подає до апеляційного суду, не знала і не могла знати про їх існування;
2) докази існували на час розгляду справи в суді першої інстанції і учасник процесу знав про них, однак з об`єктивних причин (не залежних від нього) не міг надати їх до суду;
3) суд першої інстанції помилково виключив із судового розгляду надані учасником процесу докази, що могли мати значення для справи;
4) суд першої інстанції необґрунтовано відмовив учаснику процесу в дослідженні доказів, що могли мати значення для справи (необґрунтовано відмовив у призначенні експертизи, витребуванні доказів, коли їх подання суду для нього становило певні труднощі тощо).
5) наявні інші поважні причини їх ненадання до суду першої інстанції, де відсутні умисел чи недбалість особи, яка їх подає, або вони не досліджені цим судом внаслідок інших процесуальних порушень.
Зазначене підтверджується численною, сталою й незмінною практикою Верховного Суду (різних юрисдикцій) з цього процесуального питання, яке має важливий вплив на дотримання принципів судочинства: змагальності, диспозитивності, рівності всіх учасників судового процесу, правової визначеності (див.: постанова Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 08 листопада 2023 року у справі № 140/1322/22; постанови Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі № 717/2052/16-ц, провадження № 14-632цс18 (цивільна юрисдикція), від 31 січня 2020 року у справі № 370/999/16-ц, провадження № 14-709цс19 (цивільна юрисдикція) та інші).
Так, обґрунтовуючи причини не подання в суді першої інстанції долучених до клопотання доказів, представник позивача — адвокат Скиба В.М. посилається на те, що на момент подачі позову та під час розгляду справи у суді першої інстанції, ОСОБА_1 перебував на військовій службі, тому разом з позовною заявою не подав всі докази, зокрема виписки з банків, які необхідні для повного та всебічного розгляду справи. Стверджує, що за першої можливості, наявності телекомунікаційного зв`язку ОСОБА_1 взяв виписки з рахунків у банків, з яких стягувались кошти приватним виконавцем Кондратюком Р.В.
З урахуванням встановлених обставин даної справи, колегія суддів вважає, що зазначені представником позивача причини для надання додаткового строку для подання доказів, не є поважними.
Так, долучені до клопотання докази (виписки з банківських рахунків) могли бути отриманими на час розгляду справи в суді першої інстанції.
Більше того, даний позов було подано представником позивача — Скибою В.М., який є професійним адвокатом, відповідно йому відомі вимоги цивільного процесуального закону, в тому числі щодо необхідності подання доказів разом з поданням позовної заяви.
Крім цього, під час розгляду даної справи у суді першої інстанції, адвокат Скиба В.М., який діяв від імені позивача, не повідомляв суд про неможливість подання певних доказів, зокрема, виписок з банківських рахунків та не заявляв клопотань про витребування жодних доказів.
Також, представником позивача адвокатом — Скибою В.М. не надано жодних доказів на підтвердження обставини відсутності телекомунікаційного зв`язку із ОСОБА_1 від 16.05.2024 року (моменту подання позову) до 28.11.2024 року (моменту ухвалення оскаржуваного судового рішення). 
Відтак колегія суддів не вбачає підстав для задоволення клопотання про поновлення строку для подання доказів.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Згідно зі ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, порушень норм матеріального чи процесуального права судом першої інстанції не допущено. Підстави для скасування рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги в апеляційного суду відсутні.
Щодо судових витрат.
Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Враховуючи, що за результатами апеляційного перегляду справи, результат вирішення справи залишився незмінним, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.
Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -
П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Кременецького районного суду Тернопільської області від 28 листопада 2024 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню у касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.
Повний текст постанови складено 03 квітня 2025 року.

Головуючий:                                                 Гірський Б.О.

Судді:                                                                Храпак Н.М.

                                                                       Хома М.В.