ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

09 червня 2025 року 	м. Дніпро	справа № 280/585/25	

 Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 
 головуючого - судді  Семененка Я.В. (доповідач),
 суддів:  Добродняк І.Ю., Суховарова А.В.,     
розглянувши в порядку письмового провадження в місті Дніпрі апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області 
на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 11 березня 2025 року (суддя Новікова І.В.) у справі №280/585/25 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області, третя особа: Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, в якому просив:
визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області від 07.01.2025 №084050020356 про відмову ОСОБА_1 у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах за списком №2;
зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області призначити ОСОБА_1 пенсію за віком на пільгових умовах відповідно до п. “б” ст. 13 Закону України “Про пенсійне забезпечення” в редакції, яка діяла до ухвалення Закону України від 02.03.2015 № 213-VІІІ “Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення” згідно із Рішенням Конституційного Суду України № 1-р/2020 від 23.01.2020 з 01.01.2025.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивачка звернулась із заявою та всіма необхідними документами для призначення пенсії за віком на пільгових умовах за Списком №2.  За результатом розгляду заяви позивачки, прийнято рішення про відмову в призначенні пільгової пенсії. Підставою для відмови стало недосягнення позивачкою необхідного віку для визначення права на пенсію відповідно до чинного законодавства, а також відсутність необхідного пільгового стажу. Вказане рішення позивачка вважала протиправним у зв`язку з чим звернулася з позовом до суду.
Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 11 березня 2025 року адміністративний позов задоволено.
Рішення суду мотивовано встановленими обставинами справи, які свідчать про наявність у позивачки права на призначення пенсії за віком на пільгових умовах за Списком №2. Так, проаналізувавши норми законодавства, якими регламентовано правила призначення пенсії за віком на пільгових умовах за Списком №2, суд дійшов висновку, що на час звернення позивача за призначенням пенсії існували два закони, які одночасно визначали правила призначення пенсій за Списком №1, а саме: п. “б”    ст.13 Закону України "Про пенсійне забезпечення"    у редакції до Закону України від 02.03.2015р. №213-VIII та п.2 ч.2 ст.114 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування"    у редакції 
Закону України від 03.10.2017 №2148-VIII, які в свою чергу містять розбіжність у величині показника вікового цензу, який складає 50 років за п. "б"    ст.13 Закону №1788-XII та 55 років за п.2 ч.2 ст.114 Закону №1058-IV. З огляду на висновки   Конституційного Суду України, викладені у рішенні №1-р/2020 від 23.01.2020, практику Європейського суду з прав людини, суд вказав на те, що у межах спірних правовідносин слід віддати перевагу у правозастосуванні найбільш сприятливому для заявника закону, у зв`язку з чим дійшов висновку про обґрунтованість заявлених позовних вимог та задовольнив позов. 
Також суд першої інстанції, врахувавши наявність у позивачки пільгового стажу, який визнається відповідачем (9 років 11 місяців 14 днів), а також прийнявши до уваги досягнення позивачкою 53 річного віку, дійшов висновку про необгрунтованість позиції пенсійного органу щодо недостатності у позивачки пільгового стажу для призначення пенсії.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, Головне управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні адміністративного позову.
Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги, Головне управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області вказує, що законом №2148 повністю передано в сферу дії закону №1058 регулювання правовідносин щодо визначення права на пенсію за віком на пільгових умовах і за вислугою років та одночасно припинено в цій частині застосування Закону №1788. Звертає увагу, що на момент звернення позивачки з заявою про призначення пенсії, пенсія за віком на пільгових умовах за Списком №2 призначається на умовах Закону №1058, який є чинним. З цими обставинами відповідач пов`язує не досягнення позивачкою віку (55 років), як обов`язкової умови для призначення пенсії. Крім цього, відповідач вказує і на не достатність у позивачки спеціального стажу, який необхідний для призначення пільгової пенсії. За позицією відповідача наявний у позивачки спеціальний (пільговий) стаж 9 років 11 місяців 14 днів є недостатнім для призначення пенсії за Списком №2.
Дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, перевіривши правильність застосування судом норм матеріального та процесуального права, правову оцінку досліджених судом доказів по справі, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити наступне.
Встановлені обставини справи свідчать про те, що 01.01.2025 ОСОБА_1 звернулася до територіального органу ПФУ з заявою про призначення пенсії за віком на пільгових умовах по Списку №2.
Рішенням ГУ ПФУ в Чернігівській області від 07.01.2025 №084050020356 позивачці відмовлено у призначенні пенсії, відповідно до пункту першого частини другої статті 114 Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування” по Списку №2, оскільки позивач не досягла 55-річного віку, а також відсутній необхідний пільговий стаж.
Не погоджуючись з прийнятим рішенням, позивачка звернулася з позовом до суду.
За наслідками перегляду справи суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити таке.
Стосовно віку, з якого можливе призначення пенсії за віком на пільгових умовах.
Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що за змістом пункту 1 резолютивної частини рішення Конституційного Суду України від 23.01.2020 №1-р/2020 визнано такими, що не відповідають Конституції (є неконституційними), статтю 13, частину другу статті 14, пункти «б» - «г» статті 54 Закону №1788-ХІІ зі змінами, внесеними Законом № 213-VIII. 
Згідно з пунктом 2 резолютивної частини вказаного рішення стаття 13, частина друга статті 14, пункти «б» - «г» статті 54 Закону №1788-ХІІ зі змінами, внесеними Законом №213-VIII, визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.
У відповідності до пункту 3 резолютивної частини рішення застосуванню підлягають стаття 13, частина друга статті 14, пункти «б» - «г» статті 54 Закону №1788-ХІІ в редакції до внесення змін Законом №213-VIII для осіб, які працювали до 1 квітня 2015 року на посадах, визначених у вказаних нормах, а саме: на пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи: б) працівники, зайняті повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці, - за списком №2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць:
чоловіки - після досягнення 55 років і при стажі роботи не менше 25 років, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначених роботах;
жінки - після досягнення 50 років і при стажі роботи не менше 20 років, з них не менше 10 років на зазначених роботах.
Отже, з 23.01.2020 правила призначення пенсій за Списком №2 регламентуються одночасно пунктом «б» частини першої статті 13 Закону №1788-ХІІ у редакції до внесення змін Законом №213-VIII та пунктом 2 частини другої статті 114 Закону №1788-ХІІ у редакції Закону №2148-VIII.
Таким чином, відносно позивачки правила вказаних нормативних положень містять розбіжність у величині показника вікового цензу, що є однією з умов призначення пенсії жінкам за Списком №2, який складає 50 років за пунктом «б» частини першої статті 13 Закону №1788-ХІІ у редакції до внесення змін Законом №213-VIII та 55 років за пунктом 2 частини другої статті 114 Закону №1788-ХІІ у редакції Закону №2148-VIII.
Вирішуючи спір у цій справі, суд першої інстанції дійшов вмотивованого висновку, що у межах спірних правовідносин слід віддати перевагу у правозастосуванні найбільш сприятливому для позивачки Закону, а саме: положенням пункту «б» статті 13 Закону №1788-XII в редакції згідно з  Рішенням Конституційного Суду України №1-р/2020 від 23.01.2020, виходячи з такого.
Оскільки норми названих законів регулюють одне і те ж коло відносин, суд дійшов висновку, що вони явно суперечать один одному. Таке регулювання порушує вимогу якості закону, передбачену Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року, та не забезпечує адекватний захист від свавільного втручання публічних органів державної влади у майнові права заявника (пункт 56 рішення Європейського суду з прав людини від 14 жовтня 2010 року у справі «Щокін проти України»).
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 19 лютого 2020 року у справі №520/15025/16-а (провадження №11-1207апп19, пункт 56) сформувала правовий висновок, згідно з яким у разі існування неоднозначного або множинного тлумачення прав та обов`язків особи в національному законодавстві органи державної влади зобов`язані застосувати підхід, який був би найбільш сприятливим для особи.
Таким чином, у цій справі застосуванню підлягають саме норми Закону №1788-ХІІ, з урахуванням Рішення Конституційного Суду України №1-р/2020, а не Закону №1058-ІV. Зворотні аргументи скаржників колегія суддів відхиляє.
Зі змісту спірного рішення пенсійного органу вбачається, що станом на час звернення із заявою про призначення пенсії за віком на пільгових умовах за Списком №2, позивачка досягла віку 50 років, а отже суд першої інстанції правильно вказав, що пенсійним органом необґрунтовано відмовлено позивачці  в призначенні пільгової пенсії за Списком №2 з підстави недосягнення нею необхідного пенсійного віку.
Щодо аргументів відповідача про відсутність у позивачки необхідного спеціального стажу для призначення пільгової пенсії.
Як зазначено вище, згідно з пунктом “б” статті 13 Закону № 1788-XII ( з урахуванням рішення Конституційного Суду України №1-р/2020 від 23.01.2020) на пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи: працівники, зайняті повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці, - за списком №2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, що затверджений Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць: жінки - після досягнення 50 років і при стажі роботи не менше 20 років, з них не менше 10 років на зазначених роботах.
У спірному випадку встановлено, що позивачка на момент звернення за призначенням пенсії досягла пенсійного віку у 53 роки, проте не мала 10 років стажу на роботах із шкідливими і важкими умовами праці за списком №2.
Пільговий стаж позивача становить 9 років 11 місяців 14 днів.
Положеннями пункту “б” статті 13 Закону №1788-ХІІ, з урахуванням Рішення №1-р/2020, передбачено, що працівникам, які мають не менше половини стажу роботи з шкідливими і важкими умовами праці, пенсії на пільгових умовах призначаються із зменшенням віку, передбаченого статтею 12 цього Закону, на 1 рік за кожні 2 роки 6 місяців такої роботи чоловікам і за кожні 2 роки такої роботи – жінкам.
Статтею 12 Закону №1788-ХІІ, з урахуванням Рішення №1-р/2020 визначено, що право на пенсію за віком мають: чоловіки - після досягнення 60 років і при стажі роботи не менше 25 років; жінки - після досягнення 55 років і при стажі роботи не менше 20 років.
Отже, як правильно зазначив суд першої інстанції, наявний у позивачки спеціальний стаж роботи за списком №1 та за списком №2 та факт досягнення нею 53 років, дають право на призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку.
Підсумовуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції вважає обгрунтованим висновок суду першої інстанції, що спірне рішення пенсійного органу є протиправним та підлягає скасуванню. 
Дійшовши обґрунтованого висновку про неправомірність рішення про відмову в призначенні пенсії, суд першої інстанції правильно виходив з того, що належним способом захисту порушеного права платника податку є зобов`язання відповідача призначити позивачці пенсію, оскільки це є дотриманням судом гарантій того, що спір між сторонами буде остаточно вирішений і такий спосіб захисту права не можливо визнати втручанням у дискреційні повноваження відповідача, оскільки ним такі повноваження були самостійно реалізовані шляхом прийняття оскаржуваного рішення, яке було предметом судового контролю у межах цієї справи.
З цих підстав суд апеляційної інстанції вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
Керуючись ст. ст. 241-245, 250, 315, 316, 321, 322, 327, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

У Х В А Л И В:

 Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області залишити без задоволення, а рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 11 березня 2025 року у справі №280/585/25 - без змін.
Постанова  суду набирає законної сили з дати ухвалення, може бути оскаржена в касаційному порядку у випадках та строки, передбачені ст.ст.328, 329 КАС України.

Повний текст постанови складено 09.06.2025
   
Головуючий - суддя                                                                      Я.В. Семененко 

                               суддя                                                                      І.Ю. Добродняк 

                               суддя                                                                      А.В. Суховаров